ПОСТАНОВА
Іменем України

29 квітня 2020 року 

Київ
справа №825/862/17
адміністративне провадження №К/9901/17625/18, №К/9901/17626/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді Мартинюк Н.М.,
суддів Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №825/862/17

за позовом ОСОБА_1 
до Міністерства юстиції України, Головного управління Державної казначейської служби у місті Києві
про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити дії,

за касаційною скаргою  ОСОБА_1 
на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2017 року (прийняту у складі: головуючого судді Епель О.В., суддів Карпушової О.В., Кобаля М.І.),

а також за касаційною скаргою Міністерства юстиції України 
на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2017 року (прийняту у складі: головуючого судді Житняк Л.О., суддів Кашпур О.В., Соломко І.І.)
і постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2017 року (прийняту у складі: головуючого судді Епель О.В., суддів Карпушової О.В., Кобаля М.І.), 

УСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 у травні 2017 року звернулася з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України (далі також - «відповідач-1»), Головного управління Державної казначейської служби у місті Києві (далі - «відповідач-2), в якому просила: 

- визнати протиправними дії (бездіяльність) Міністерства юстиції України щодо розгляду скарг позивача про порушення законодавства України;

- зобов`язати відповідача-1 ретельно розглянути скаргу ОСОБА_1 на засіданні Комісії з розгляду скарг відповідно до законодавства України і повідомити позивача про час і місце розгляду її скарги;

- стягнути з Міністерства юстиції України на користь позивача моральну шкоду у розмірі: 16000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка мала бажання скористатися своїм правом взяти участь у розгляді її скарги від 29 липня 2016 року на проведені державним реєстратором реєстраційні дії, проте не була повідомлена про час і місце такого розгляду. У зв`язку з цим скарга була розглянута без її участі, що викликає у неї сумніви щодо факту здійснення відповідачем-1 такого розгляду. Крім того, ОСОБА_1 вказує на те, що Міністерство юстиції України неналежно розглянуло її скарги від 22 грудня 2016 року і 23 січня 2017 року, предметом яких було спонукання відповідача-1 до належного розгляду скарги від 29 липня 2016 року.

Також зазначає, що внаслідок вказаних дій відповідача-1 вона зазнала моральних втрат, які призвели до позбавлення її можливостей реалізації своїх звичок і бажань, чим обґрунтовує позовні вимоги про стягнення моральної шкоди.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Чернігівський окружний адміністративний суд постановою від 17 серпня 2017 року у задоволенні позову відмовив, оскільки встановив, що Міністерство юстиції України дотримало порядок і строки розгляду скарги ОСОБА_1 від 29 липня 2019 року і мотивовано відмовив їй у задоволенні цієї скарги без розгляду її по суті. Так, суд погодився з позицією відповідача-1 стосовно невідповідності скарги встановленим законодавством вимогам до її оформлення.

Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 11 жовтня 2017 року постанову суду першої інстанції скасував і ухвалив нову, якою позов задовольнив частково: 

- визнав протиправними дії Міністерства юстиції України щодо розгляду скарг позивачки від 29 липня 2016 року, 22 грудня 2016 року і 23 січня 2017 року; 

- визнав протиправним і скасував наказ відповідача-1 від 8 вересня 2016 року №1063/7 «Про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 »; 

- зобов`язав Міністерство юстиції України повторно розглянути скаргу позивачки від 29 липня 2016 року з дотриманням процедури, регламентованої чинним законодавством.

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Суд апеляційної інстанції встановив, що скарга ОСОБА_1 від 29 липня 2016 року була розглянута відповідачем-1 по суті, однак про дату, час і місце такого розгляду Міністерство юстиції України позивачку не повідомило, чим порушило передбачену законодавством процедуру її розгляду.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та відзивів (заперечень)

ОСОБА_1 у касаційній скарзі на постанову суду апеляційної інстанції, з урахуванням уточнень, просить змінити її в частині відмови у стягненні моральної шкоди, задовольнивши цю вимогу в повному обсязі. Свої доводи обґрунтовує тим, що суд не врахував наявної у матеріалах справи інформації щодо трьох кримінальних проваджень, в яких вона є потерпілою від протиправних дій шахраїв, які їх вчиняють за допомогою державного реєстратора. Посилаючись на протиправні дії відповідача-1, на принципи поміркованості, розумності й справедливості, положення постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», а також на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Abdulaziz Cabales and Badkandeli v. U.K.», вважає, що має право на стягнення моральної шкоди у розмірі: 16000 грн. 

Міністерство юстиції України у своїй касаційній скарзі на постанови судів першої та апеляційної інстанцій просить ці судові рішення скасувати й ухвалити нове, яким позовну заяву залишити без розгляду. Вказує на те, що: 1) позивачка пропустила шестимісячний строк звернення до суду, оскільки дізналася про порушення своїх прав у вересні 2016 року, а до суду звернулася лише 30 травня 2017 року; 2) наказ від 8 вересня 2016 року про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 є законним, оскільки Міністерство юстиції України скаргу позивачки від 29 липня 2016 року по суті не розглядало. До того ж чинним законодавством не встановлено порядку розгляду відпвоідачем-1 скарги на підставі рішення суду, а тому суд, зобов`язуючи повторно розглянути скаргу позивачки, втручається у дискрецію Міністерства юстиції України.

ОСОБА_1 у запереченнях на касаційну скаргу відповідача-1 звертає увагу на те, що надавала пояснення з приводу строку звернення до суду в судовому засіданні під час слухання справи в суді першої інстанції. Зауважує, що Міністерство юстиції України жодного разу не роз`яснило їй порядок оскарження своїх відмов, а тому вона не могла належним чином скористатися своїми правами.

Відповідач-2 не надав суду свого відзиву на касаційні скарги. 

II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ 

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що 29 липня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Міністерства юстиції України зі скаргою (з додатками) про порушення державним реєстратором відділу державної реєстрації Чернігівської районної державної адміністрації Кириченко Д.В. Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» при внесенні змін до відомостей про юридичну особу до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, в якій просила скасувати реєстраційну дію від 8 липня 2016 року.

У зазначеній скарзі, окрім іншого, позивачка повідомила, що вона бажає бути присутньою при розгляді її скарги і зазначила номери телефонів, за якими просила повідомити її про час такого розгляду.

Вказана скарга була зареєстрована в Міністерстві юстиції України 3 серпня 2016 року №Б-19887.

За результатами розгляду цієї скарги Комісія з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації (далі - «Комісія») прийшла до висновку про відмову у її задоволенні у зв`язку з відсутністю обставин, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги, про що було складено висновок від 30 серпня 2016 року.

На підставі зазначеного висновку Комісії відповідач-1 прийняв наказ від 8 вересня 2016 року №1063/7 про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 , який листом від 12 вересня 2016 року №Б-19887/19К був надісланий позивачці.

22 грудня 2016 року позивачка звернулася на урядову «гарячу лінію» - 1545 зі скаргою на дії Міністерства юстиції України при розгляді її скарги від 29 липня 2016 року.

Листом від 20 січня 2017 року №2249/Б-32594/19 відповідач-1 повідомив ОСОБА_1 про розгляд її звернення від 22 грудня 2016 року і результати розгляду її скарги від 29 липня 2016 року, а також роз`яснив порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності Міністерства юстиції України та його територіальних органів.

23 січня 2017 року позивачка повторно звернулася на урядову «гарячу лінію» -1545 зі скаргою, в якій повідомила, що 22 грудня 2016 року вона зверталася на урядову «гарячу лінію» - 1545 зі скаргою на Міністерство юстиції України щодо порушення її прав при розгляді скарги від 29 липня 2016 року.

Листом від 7 лютого 2017 року №4373/Б-1665/19 відповідач-1 повідомив ОСОБА_1 про розгляд її звернення від 23 січня 2017 року і результати розгляду її скарги від 29 липня 2016 року. Зазначив також про надсилання їй листа від 20 січня 2017 року №2249/Б-3259/19 за результатами розгляду попередньої скарги від 22 грудня 2016 року.

Позивачка, вважаючи вказані дії Міністерства юстиції України протиправними, звернулася до суду з цим позовом.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХНЬОГО ЗАСТОСУВАННЯ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) 

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України «Про звернення громадян» від 2 жовтня 1996 року №393/96-ВР передбачено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади <…> посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно статті 5 вказаного Закону звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Звернення може бути усним чи письмовим.

Усне звернення викладається громадянином на особистому прийомі або за допомогою засобів телефонного зв`язку через визначені контактні центри, телефонні «гарячі лінії» та записується (реєструється) посадовою особою.

Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення).

Статтею 7 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.

Відповідно до статті 16 цього Закону особливості розгляду скарг громадян на реєстраційні дії, відмову в державній реєстрації, бездіяльність державного реєстратора визначаються Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань».

Статтею 34 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» від 15 травня 2003 року №755-IV передбачено, що рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України та його територіальних органів або до суду.

Міністерство юстиції України розглядає скарги: 1) на проведені державним реєстратором реєстраційні дії (крім випадків, якщо такі реєстраційні дії проведено на підставі рішення суду); 2) на рішення, дії або бездіяльність територіальних органів Міністерства юстиції України.

Рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України та його територіальних органів протягом 30 календарних днів з дня прийняття рішення, що оскаржується, або з дня, коли особа дізналася чи могла дізнатися про порушення її прав відповідною дією чи бездіяльністю.

Рішення, дії або бездіяльність територіальних органів Міністерства юстиції України можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України протягом 15 календарних днів з дня прийняття рішення, що оскаржується, або з дня, коли особа дізналася чи могла дізнатися про порушення її прав відповідною дією чи бездіяльністю.

У разі якщо розгляд та вирішення скарги потребують перевірки діяльності державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації, а також залучення скаржника чи інших осіб, Міністерство юстиції України та його територіальні органи можуть встановити інші строки розгляду та вирішення скарги, повідомивши про це скаржника. При цьому загальний строк розгляду та вирішення скарги не може перевищувати 45 календарних днів.

Днем подання скарги вважається день її фактичного отримання Міністерством юстиції України чи його територіальним органом, а в разі надсилання скарги поштою - дата отримання відділенням поштового зв`язку від скаржника поштового відправлення із скаргою, зазначена відділенням поштового зв`язку в повідомленні про вручення поштового відправлення або на конверті.

Частиною п`ятою статті 34 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» визначено, що скарга на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації або територіального органу Міністерства юстиції України подається особою, яка вважає, що її права порушено, у письмовій формі та має містити: 

1) повне найменування (ім`я) скаржника, його місце проживання чи перебування (для фізичних осіб) або місцезнаходження (для юридичних осіб), а також найменування (ім`я) представника скаржника, якщо скарга подається представником; 
2) зміст оскаржуваного рішення, дій чи бездіяльності та норми законодавства, порушені на думку скаржника; 
3) викладення обставин, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги; 
4) підпис скаржника або його представника із зазначенням дати складення скарги.

За результатами розгляду скарги Міністерство юстиції України та його територіальні органи приймають мотивоване рішення про: 1) відмову в задоволенні скарги; 2) задоволення (повне чи часткове) скарги.

Рішення, прийняте за результатами розгляду скарги, надсилається скаржнику протягом трьох робочих днів з дня його прийняття.

Міністерство юстиції України та його територіальні органи відмовляють у задоволенні скарги, зокрема, якщо: 1) скарга оформлена без дотримання вимог, визначених частиною п`ятою цієї статті.

Пунктом 3 Порядку розгляду скарг у сфері державної реєстрації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1128 (далі - «Порядок №1128») передбачено, що розгляд скарг здійснюється за заявою особи, яка вважає, що її права порушено, що подається виключно у письмовій формі та повинна містити обов`язкові відомості та документи, що долучаються до скарги, передбачені Законами, а також відомості про бажання скаржника та / або його представника взяти участь у розгляді відповідної скарги по суті та про один із способів, зазначених у пункті 10 цього Порядку, в який скаржник бажає отримати повідомлення про зазначений розгляд.

Розгляд скарг здійснюється у строки, встановлені Законом України «Про звернення громадян», з урахуванням особливостей, передбачених Законами, які обраховуються з моменту реєстрації її суб`єктом розгляду скарги (пункт 4 Порядку №1128).

У разі коли встановлено порушення вимог Законів щодо строків подання скарги, вимог щодо її оформлення та/або щодо документів, що долучаються до скарги, суб`єкт розгляду скарги на підставі висновку комісії приймає мотивоване рішення про відмову у розгляді скарги без розгляду її по суті у формі наказу (пункт 7 вказаного Порядку).

Згідно пункту 8 Порядку №1128 під час розгляду скарги по суті комісія встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення скаржника, зазначених у скарзі, та інші обставини, які мають значення для об`єктивного розгляду скарги, у тому числі шляхом перевірки відомостей, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно чи Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - реєстри), та у разі необхідності витребування документів, пояснень тощо у суб`єкта оскарження, і вирішує: 

1) чи мало місце прийняття оскаржуваного рішення суб`єктом оскарження, чи мала місце оскаржувана дія або бездіяльність суб`єкта оскарження; 
2) чи було оскаржуване рішення прийнято суб`єктом оскарження на законних підставах, чи здійснювалася дія або вчинялася бездіяльність суб`єктом оскарження на законних підставах; 
3) чи належить задовольнити кожну з вимог скаржника або відмовити в їх задоволенні; 4) чи можливо поновити порушені права або законні інтереси скаржника іншим способом, ніж визначено ним у своїй скарзі (зокрема внесення шляхом виправлення технічних помилок у записах реєстрів взамін скасування рішення державного реєстратора); 
5) які рішення підлягають скасуванню або які дії, що випливають з факту скасування рішення або з факту визнання оскаржуваних дій або бездіяльності протиправними, підлягають вчиненню.

Під час розгляду скарги по суті обов`язково запрошується скаржник та / або його представник (за умови якщо ним зазначено про це у скарзі), суб`єкт оскарження та інші заінтересовані особи, зазначені у скарзі або встановлені відповідно до відомостей реєстрів. Неприбуття таких осіб, яким було належним чином повідомлено про розгляд скарги, а також неотримання такими особами повідомлень про час та місце розгляду скарги з причин, що не залежать від суб`єкта розгляду скарги, не перешкоджає її розгляду (пункт 9 Порядку №1128).

Відповідно до пункту 10 Порядку №1128 суб`єкт розгляду скарги своєчасно повідомляє особам, запрошеним до розгляду скарги по суті, про час і місце розгляду скарги в один з таких способів: 1) телефонограмою (якщо номер телефону зазначено у скарзі); 2) шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Мін`юсту; 3) засобами електронної пошти (якщо адресу електронної пошти зазначено у скарзі та/або інших документах, що додаються до скарги).

За результатами розгляду скарги суб`єкт розгляду скарги на підставі висновків комісії приймає мотивоване рішення про задоволення скарги або про відмову в її задоволенні з підстав, передбачених Законами, у формі наказу (пункт 12 вказаного Порядку).

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року №460-IX, що набрав чинності 8 лютого 2020 року, внесено ряд змін до Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України»), зокрема до Глави 2 «Касаційне провадження» Розділу ІІІ «Перегляд судових рішень».

Разом з тим, пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки касаційні скарги ОСОБА_1 і Міністерства юстиції України у цій справі подані до набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року №460-IX, то здійснюючи касаційний перегляд справи Верховний Суд керується положеннями КАС України, які діяли до набрання чинності вказаним Законом, тобто у редакції Кодексу, чинній до 8 лютого 2020 року.

Перевіряючи правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права щодо дотримання відповідачем-1 процедури розгляду скарги позивачки від 29 липня 2016 року, слід зазначити таке. 

Законодавством регламентовано чітку процедуру розгляду Міністерством юстиції України скарги на проведені державним реєстратором реєстраційні дії, яка, окрім іншого, вимагає запрошення скаржника до участі в розгляді скарги та його повідомлення про відповідну дату, час і місце розгляду, а також забезпечення реалізації його права особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви, знайомитися з матеріалами перевірки, подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу, бути присутнім під час розгляду скарги.

Суд апеляційної інстанції зауважив, що Міністерство юстиції України дійшло помилкового висновку про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 від 29 липня 2016 року через відсутність у ній обставин, якими скаржник має обґрунтувати свої вимоги. Встановив, що такий висновок випливає зі змісту самої скарги позивачки і додаткової інформації від 6 серпня 2016 року, поданої на уточнення цієї скарги.

З цим висновком не можна не погодитися, оскільки позивачка у скарзі від 29 липня 2016 року дійсно вказала на обставини, якими обґрунтувала свої вимоги (т. 1, а.с. 11), як і на норми права, які вважала порушеними (т. 1, а.с. 11, 13).

До того ж апеляційний суд вірно зазначив, що вказана скарга розглядалася відповідачем-1 по суті, що підтверджується висновком Комісії від 30 серпня 2016 року (т. 1, а.с. 119). Так, зі змісту цього висновку випливає, що Комісія встановлювала підстави звернення зі скаргою від 29 липня 2016 року, аналізувала норми законодавства та пакет документів, який подавався державному реєстратору Пінчуку І.Ю. для вчинення реєстраційної дії щодо зміни керівника садового товариства «Здоров`я» (яким до цього була позивачка) і встановив, що вони відповідають вимогам чинного законодавства. Тобто Міністерство юстиції України дійсно здійснило розгляд скарги ОСОБА_1 по суті, не забезпечивши повідомлення позивачки про це засідання, чим порушило її права.

У зв`язку з цим вірними є і висновки про неналежний розгляд скарг позивачки від 22 грудня 2016 року і 23 січня 2017 року.

Важливість дотримання і неухильного виконання процедури розгляду скарги безпосередньо пов`язана із забезпеченням права особи, інтересів якої вона стосується, на захист, зокрема надання нею відповідних пояснень з приводу правовідносин, що виникли. Тому невиконання суб`єктом влади вимог законодавства в цій частині зводить нанівець законність всієї процедури розгляду скарги та, як наслідок, прийнятого за її результатами рішення.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №826/19452/16.

Викладеним також підтверджується правильність висновку апеляційного суду про необхідність виходу за межі позовних вимог і скасування наказу Міністерства юстиції України від 8 вересня 2016 року №1063/7 «Про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 », оскільки саме цей наказ є наслідком вчинення відповідачем-1 вказаних протиправних дій щодо розгляду скарги позивачки від 29 липня 2016 року.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов вірних висновків про порушення Міністерством юстиції України процедури розгляду зазначеної скарги ОСОБА_1 , що передбачена статтею 34 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» та Порядку №1128, а саме: скаргу розглянуто без повідомлення позивачки про дату, час і місце її розгляду і, відповідно, без забезпечення реалізації її прав, які випливають з особистої участі особи у розгляді скарги. 

З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє доводи скаржника - Міністерства юстиції України про законність наказу від 8 вересня 2016 року №1063/7. 

Також Верховний Суд спростовує доводи відповідача-1 про те, що чинним законодавством не передбачено порядку розгляду Міністерством юстиції України скарги на підставі рішення суду і що це становить втручання в дискрецію відповідача-1. Так, суд вправі обрати належний спосіб захисту права позивача, визначений частиною другою статті 162 КАС України (в редакції, чинній д 15 грудня 2017 року), зокрема, зобов`язати відповідача вчинити певні дії. До того ж в цьому випадку відсутнє втручання у дискрецію суб`єкта владних повноважень, оскільки у разі подання особою скарги, яка відповідає вимогам до її оформлення, у такого суб`єкта є лише один варіант дій - забезпечити її розгляд згідно встановленої законом процедури. 

Стосовно доводів Міністерства юстиції України про необхідність залишення позову без розгляду, то касаційний суд зауважує таке. 

Одними з основних засад адміністративного судочинства є змагальність сторін і диспозитивність. Тобто кожна сторона повинна довести свою позицію і вживати максимальних заходів під час судового розгляду для її доведення. Разом з тим, принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі. 

Як вірно зауважує позивачка та слідує із звукозапису судового засідання від 17 серпня 2017 року питання пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду піднімалося представником відповідача-1 у судовому засіданні під час слухання справи в суді першої інстанції. Проте відповідне клопотання не було поставлено «на голосування» колегії суддів, оскільки представник Міністерства юстиції України своє клопотання не підтримав у судовому засіданні і суд після стадії вирішення клопотань перейшов до розгляду справи по суті. Суди обох інстанцій підстав для залишення позову без розгляду за наслідками оцінки наявних у справі доказів не встановили.

Водночас суд касаційної інстанції позбавлений права встановлювати нові обставини чи перевіряти їх доказами. 

Разом з тим слід зауважити, що регулювання будь-яких правовідносин повинно бути спрямоване на забезпечення їх сталості та передбачуваності, в тому числі з метою досягнення «належного врядування» з боку держави, а відтак високого рівня функціонування її органів. 

Отже, підстав для задоволення касаційної скарги Міністерства юстиції України Верховний Суд не встановив.

Стосовно доводів скаржника- ОСОБА_1 про зобов`язання виплатити їй моральну шкоду в розмірі: 16000 грн, колегія суддів зауважує таке. 

У відповідності до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. 

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

За приписами пункту 5 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди необхідно з`ясувати: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Безумовно, моральну шкода не можна виміряти повністю зрозумівши емоційний стан особи, яка просить про таку сатисфакцію. Тому у випадках, коли особа заявляє вимоги про відшкодування моральної шкоди вона повинна повною мірою обґрунтувати таку шкоду.

Так, враховуючи всі доводи, які навела позивачка у своїй касаційній скарзі та беручи до уваги особливе світосприйняття кожної людини у випадку порушення її прав державним органом, Верховний Суд вважає, що наведених ОСОБА_1 доводів за обставин цієї справи недостатньо для стягнення на її користь моральної шкоди. Із касаційної скарги не вбачається, чому саме позивачка обрахувала свою моральну шкоду, виходячи із розміру 5 мінімальних заробітних плат, а не іншого розміру, як і не подала доказів на підтвердження саме такої шкоди. Водночас визнання особи потерпілою у кримінальному провадженні не свідчить за обставин цієї справи про однозначне порушення прав позивачки протиправними діями Міністерства юстиції України, пов`язаними з відмовою у розгляді її скарги від 27 липня 2016 року. Інші доводи позивачки також не є достатніми для підтвердження заявленої моральної шкоди. 

Слід зауважити, що учасникам судового процесу необхідно враховувати, що моральна шкода, як і будь-яка інша позовна вимога, є предметом доказування, а тому відповідна сторона повинна належним чином підтвердити наявність такої шкоди.

В світлі викладеного суд касаційної інстанції також бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлена у рішенні у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» (Abdulaziz, Cabales and Balkandali v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, у пунктах 95, 96 якого вказано, що заявниці вимагали "значної", але конкретно не визначеної компенсації за моральну шкоду, завдану їм у формі приниження, страждання та тривоги..... моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи… можуть зазнати страждань і тривоги. Але все ж таки,... Суд вважає, що за обставин цієї справи визнання ним порушення є достатньою справедливою сатисфакцією. Таким чином, вимога заявниць про грошову компенсацію не може бути задоволена.

Отже, доводи касаційних скарг не спростовують правильність оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції, а тому цю постанову та відповідну постанову суду першої інстанції, необхідно залишити без змін. 

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої й апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції не розподіляються.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України у редакції, чинній до 8 лютого 2020 року, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2017 року залишити без задоволення.

Касаційну скаргу Міністерства юстиції України на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2017 року і постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2017 року залишити без задоволення. 

Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2017 року і постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2017 року залишити без змін.

Судові витрати не розподіляються. 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

……………………………

…………………………….

…………………………….

Н.М.          Мартинюк
А.В.          Жук
Ж.М.          Мельник-Томенко,
Судді          Верховного Суду