Постанова                                                                                                                                                                                                
Іменем України                                                                     
03 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 760/15529/16-ц
провадження № 61-42335св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого -	Ступак О. В.,	 	
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,	Олійник А. С., Яремка В. В.,	
 
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду міста Києва від 09 липня                  2018 року у складі колегії суддів: Желепи О. В., Андрієнко А. М., Мараєвої Н. Є.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У вересні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якому просило: звернути стягнення на підставі договору іпотеки від 09 липня 2007 року № PCL-001/057/2007 на заставне майно - двокімнатну квартиру загальною площею 45,70 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності відповідачам, на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; кошти, отримані від реалізації заставного майна, направити на погашення заборгованості в сумі 1 681 748,07 грн перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за кредитним договором від 09 липня 2007 року № ML-001/057/2007, а також стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір.
 
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 09 липня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі -                 ПАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ML-001/057/2007, що згідно з пунктом 1 частини № 1 кредитного договору складається із двох частин, які нероздільно пов`язані між собою. За умовами договору позивач надав ОСОБА_1 кредит у сумі 88 812,50 дол. США, зі сплатою плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого відсотка у розмірі 5,99 % річних та FIDR (процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору).
 
У свою чергу позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути банку зазначені кредитні кошти у строки, передбачені кредитним договором, а також сплатити відповідну плату за користування кредитними коштами і виконати всі інші зобов`язання, визначені кредитним договором.
 
З метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 09 липня 2007 року між банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та                ОСОБА_4 укладено договір іпотеки № PCL-001/057/2007.
 
За умовами пункту 1.1 договору іпотеки для забезпечення повного і своєчасного виконання боржником боргових зобов`язань іпотекодавці надають іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру загальною площею                    45,70 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . За умовами договору іпотеки (пункт 2.1) іпотека за ним забезпечує вимоги іпотекодержателя щодо сплати боржником кожного і всіх його платіжних зобов`язань за кредитним договором у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договорі, з усіма змінами і доповненнями до нього, укладеними протягом терміну його дії.
 
Також позивач посилався на те, що згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 28 травня 2010 року та у відповідності до статей 512, 514, 1077, 1078, 1079, 1082, 1084 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором від 09 липня 2007 року № ML-001/057/2007, укладеним між  ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 . Згідно з умовами договору про відступлення права вимоги від 07 червня 2010 року та у відповідності до статей 512, 514, 1077, 1078, 1079, 1082, 1084 ЦК України ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за договором іпотеки від 09 липня 2007 року                                 № PCL-001/057/2007, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та відповідачами.
 
Заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 23 січня 2012 року                у справі № 2-805/12 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 09 липня 2007 року № ML-001/057/2007 в сумі 77 721,34 дол. США, що згідно з офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) еквівалентно 619 648,92 грн, та заборгованість за пенею в сумі 1 062 099,15 грн.
 
Станом на дату звернення до суду із цим позовом зазначену заборгованість в добровільному порядку погашено не було, в примусовому порядку виконавчою службою жодних стягнень також не здійснювалось.
 
Позивач вказав, що згідно зі статтею 35 Закону України «Про іпотеку» направлено письмові вимоги про усунення порушення за договором іпотеки, відповідно до якої відповідачам було надано 30 днів для добровільного усунення порушень, проте на момент звернення до суду з цим позовом відповідачами вказані вимоги не виконано.
 
У зв`язку з наведеним позивач звернувся до суду із вказаним позовом та просив його задовольнити.
 
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 05 квітня 2018 року                              в задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна», суд першої інстанції виходив з того, що пред`явивши в 2011 році позов про дострокове стягнення кредиту та процентів за користування ним, стягувач відповідно до частини другої статті               1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання й мав звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки упродовж трьох років від дати, коли він дізнався про порушення свого права з дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. Із цим позовом позивач звернувся у вересні 2016 року, тобто з пропуском позовної давності, при цьому відповідачем ОСОБА_4 подано заяву про застосування позовної давності.
Постановою Апеляційного суду міста Києва від 09 липня 2018 року апеляційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково. Рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення наступного змісту: позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 09 липня 2007 року № ML-001/057/2007 в сумі 1 681 748,07 грн, що складається з: залишку заборгованості за кредитом у сумі 577 162,64 грн; суми несплачених процентів за користування кредитом 42 486,28 грн; пені за прострочення виконання зобов`язань в розмірі 1 062 099,15 грн, звернуто стягнення на підставі договору іпотеки від 09 липня 2007 року № PCL-001/057/2007 на заставне майно - двокімнатну квартиру загальною площею 45,70 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» шляхом проведення прилюдних торгів та встановлення початкової ціни на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Застосовано Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відстрочено виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки до закінчення дії цього Закону. Стягнуто з ОСОБА_1 ,                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» судовий збір за подачу позову та апеляційної скарги в сумі 3 445,00 грн, по 861,25 грн з кожного.
Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, виходив з того, що, відраховуючи початок перебігу позовної давності для подачі позову про звернення стягнення на предмет іпотеки з моменту вимоги про дострокове повернення кредиту, районний суд не врахував, що позивач у 2012 році захистив своє порушене право шляхом стягнення заборгованості в межах трирічної позовної давності. Іпотека                     є нерозривно пов`язаною з основним зобов`язанням і відповідно пред`явлення позову позивачем про звернення стягнення на майно, з посиланням на невиконання рішення суду про стягнення заборгованості, на погашення якої звертається стягнення, відбулося без порушення позовної давності. У цьому випадку строк треба відраховувати з моменту, коли позивач дізнався про неможливість виконати рішення суду, а не з моменту зміни строку виконання основного зобов`язання.
У справі не встановлено, що виконавче провадження про стягнення заборгованості закінчено. Наявність рішення про стягнення заборгованості не є перешкодою для звернення до суду з вимогами про звернення стягнення на заставне майно, якщо таке рішення не виконано. Апеляційному суду відповідачами не надано жодних доказів на підтвердження вчинення ними будь-яких дій на виконання рішення суду, а тому відповідно порушене право позивача має бути захищено в спосіб, обраний ним, шляхом звернення стягнення на іпотечне майно.
Таким чином, на думку апеляційного суду, висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з підстав пропуску позовної давності не відповідає вимогам закону та встановленим судом обставинам.
За таких обставин апеляційний суд дійшов до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 376 Цивільного процесуального кодексу України (далі -                     ЦПК України) є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову та звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення кредитної заборгованості з відстрочкою виконання рішення відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», враховуючи, що відповідач ОСОБА_1 отримала споживчий кредит в іноземній валюті та предмет іпотеки є постійним місцем проживання відповідачів, які зареєстровані в квартирі, що передана в іпотеку.
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи
 
У серпні 2018 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скарга відповідача ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду міста Києва від 09 липня 2018 року у вищевказаній справі, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувану постанову скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Заявник у касаційній скарзі посилається на те, що апеляційний суд:
1)       неправильно застосував статті 256, 257, 259, 267 ЦК України щодо позовної давності та частину другу статті 1050 ЦК України, відповідно до якої, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами                                       (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 1.9 кредитного договору банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем своїх боргових зобов`язань. Зобов`язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому настає з дати відправлення банком на адресу позичальника відповідної вимоги та повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги.
Кредитором направлено 30 січня 2010 року на адресу позичальника вимогу                     від 28 січня 2010 року № 22-2/344873 в порядку пункту 1.9 кредитного договору та отримано адресатом 04 лютого 2010 року. Таким чином, з 05 березня 2010 року строк повернення всієї суми кредитної заборгованості за кредитним договором є таким, що настав. Відповідно і позовна давність щодо стягнення всієї суми заборгованості почала обчислюватись для позивача саме з 05 березня 2010 року, а трирічна позовна давність закінчилась 05 березня 2013 року;
2)       неправильно застосував статтю 261 ЦК України щодо початку перебігу позовної давності, оскільки факт неможливості виконання заочного рішення суду від 23 січня 2012 року не встановлений та не впливає на обчислення позовної давності, позивач не позбавлений права стягувати за ним заборгованість. Про початок перебігу позовної давності позивачу стало відомо, так як ним було подано заяву про дострокове повернення кредиту та відповідно позов до суду у 2012 році;
3)       порушив вимоги частини четвертої статті 82 ЦПК України (обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом), оскільки заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва                  від 23 січня 2012 року у справі № 2-805/12 встановлено факт того, що позивач достроково змінив строк виконання основного зобов`язання, що відповідно і стало правовою підставою дострокового стягнення заборгованості та прийняття цього рішення. При цьому апеляційним судом задоволені грошові вимоги позивача, які є тотожними задоволеним позовним вимогам заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 23 січня 2012 року у справі № 2-805/12;
4)       порушив вимоги частини першої статті 2 та частини п`ятої статті 12 ЦПК України, так як мав суб`єктивне ставлення до відповідача, чим порушив вимоги змагальності сторін, бути об`єктивним та неупередженим у своїх ставленнях при розгляді справи.
 
У вересні 2018 року на адресу Верховного Суду від ТОВ «ОТП Факторинг Україна» засобами поштового зв`язку надійшов відзив на касаційну скаргу відповідача ОСОБА_4 , в якому, посилаючись на безпідставність її доводів, позивач просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а законну та обґрунтовану постанову апеляційного суду - без змін.
Станом на дату розгляду справи інших відзивів на касаційну скаргу відповідача ОСОБА_4 до Верховного Суду не надходило.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 15 серпня 2018 року цю касаційну скаргу призначено судді-доповідачу Курило В. П.
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду міста Києва                     від 09 липня 2018 року; витребувано матеріали справи № 760/15529/16-ц із суду першої інстанції та надано сторонам строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
 
У серпні 2018 року матеріали справи № 760/15529/16-ц надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 травня 2019 року справу № 760/15529/16-ц призначено до судового розгляду.
 
Розпорядженням керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2020 року № 1039/0/226-20 у зв`язку з рішенням зборів суддів Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2020 року № 3 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.
 
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 квітня 2020 року касаційну скаргу та матеріали справи передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України(у редакції станом на дату подання касаційної скарги) передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 09 липня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є                     ТОВ «ОТП Факторинг Україна», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір                        № ML-001/057/2007, що складається із двох частин, які нероздільно пов`язані між собою. За умовами договору позивач надав ОСОБА_1 кредит в сумі 88 812,50 дол. США, зі сплатою плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого відсотка у розмірі 5,99 % річних та FIDR (процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк в              366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору).
 
09 липня 2007 року між банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки № PCL-001/057/2007, за умовами якого (пункт 1.1) для забезпечення повного і своєчасного виконання боржником боргових зобов`язань іпотекодавці надають іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру загальною площею 45,70 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . За умовами договору іпотеки (пункт 2.1) іпотека за ним забезпечує вимоги іпотекодержателя щодо сплати боржником кожного і всіх його платіжних зобов`язань за кредитним договором у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договорі, з усіма змінами і доповненнями до нього, укладеними протягом терміну його дії.
 
Згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 28 травня              2010 року та у відповідності до статей 512, 514, 1077, 1078, 1079, 1082, 1084 ЦК України ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором від 09 липня 2007 року № ML-001/057/2007, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 . Згідно з умовами договору про відступлення права вимоги від 07 червня 2010 року та у відповідності до статей 512, 514, 1077, 1078, 1079, 1082, 1084 ЦК України ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за договором іпотеки від 09 липня                2007 року № PCL-001/057/2007, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та відповідачами.
 
Заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 23 січня 2012 року                у справі № 2-805/12 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 09 липня 2007 року № ML-001/057/2007 в сумі 77 721,34 дол. США, що згідно з офіційним курсом НБУ еквівалентно                              619 648,92 грн, та заборгованість за пенею в сумі 1 062 099,15 грн.
 
Вказане рішення суду боржником не виконано.
 
Згідно з розрахунками позивача заборгованість позичальника за кредитним договором від 09 липня 2007 року № МL-001/057/2007 станом на 19 серпня 2016 року                       становить 1 681 748,07 грн, що складається з: залишку заборгованості за кредитом            у сумі 577 162,64 грн; суми несплачених процентів за користування кредитом                        42 486,28 грн; пені за прострочення виконання зобов`язань у розмірі 1 062 099,15 грн.
 
Апеляційний суд встановив, що позивач просив суд звернути стягнення на заставне майно з метою погашення заборгованості, яка встановлена заочним рішенням суду.
 
07 вересня 2016 року позивач на адреси відповідачів направив досудові вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором № МL-001/057/2007,                              вих. № № 5430, 5431, 5432, 5433.
 
Заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 23 січня 2012 року                      у справі № 2-805/12 позичальником не виконано, вищезазначені досудові вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором № МL-001/057/2007 відповідачами не виконані.
 
Відповідачем ОСОБА_4 заявлено про застосування позовної давності до вимог позивача.
 
Нормативно-правове обґрунтування
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі,                             є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).
Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.
Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Згідно з частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.
Зокрема, частиною першою цієї статті (у редакції станом на дату звернення з позовом до суду) передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.
Частина перша статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.
У пункті 2.1 договору іпотеки сторони узгодили, що іпотека за цим договором забезпечує вимоги іпотекодержателя щодо сплати боржником кожного і всіх його платіжних зобов`язань за кредитним договором у такому розмірі, валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договорі з усіма змінами і доповненнями до нього, укладеними протягом терміну його дії.
Умовами укладеного кредитного договору передбачено дату остаточного повернення кредиту - 09 липня 2015 року.
Разом з тим сторони узгодили право банку вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань у цілому або у визначеній банком частині (пункт 1.9 частини               № 2 кредитного договору).
При цьому сторони передбачили, що виконання боргових зобов`язань повинно бути проведено позичальником протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги (підпункт 1.9.1 кредитного договору).
У заочному рішенні Солом`янського районного суду м. Києва від 23 січня 2012 року                у справі № 2-805/12 щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитними договорами № ML-001/057/2007 від 09 липня 2007 року та № ML-001/158/2007                   від 19 липня 2007 року встановлено, що 03 грудня 2009 року та 30 січня 2010 року                ОСОБА_5 надіслані досудові вимоги про погашення заборгованості за вищезазначеними кредитними договорами.
У вимозі ОСОБА_1 від 28 січня 2010 року № 22-2/344873 ПАТ «ОТП Банк», посилаючись на пункт 1.9 кредитного договору, вимагало від неї достроково, протягом 30 календарних днів з дати отримання вимоги, виконати всі боргові зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі.
Пред`явивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату процентів за користування ним, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов укладеного договору змінив строк виконання основного зобов`язання.
Право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло в кредитора у зв`язку з невиконанням боржником вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі.
При цьому таке право згідно з умовами укладеного договору виникає через тридцять календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги та за умови її невиконання.
У справі, яка є предметом перегляду, позивач міг пред`явити позов до іпотекодавця протягом трьох років, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання (тридцять перший день після отримання вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі).
Враховуючи, що банк, пред`явивши у січні 2010 року боржнику досудову вимогу про дострокове повернення всього боргу за кредитним договором та посилаючись на пункт 1.9 кредитного договору, вимагав достроково, через 30 календарних днів з дати отримання вимоги, виконати всі боргові зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі, змінив строк виконання основного зобов`язання, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» пропущено позовну давність для звернення до суду із цим позовом, оскільки позивач міг пред`явити позов до іпотекодавця, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання (тридцять перший день після отримання вимоги від 28 січня 2010 року про дострокове повернення кредиту в повному обсязі) протягом трьох років, проте до суду звернувся з позовом тільки у вересні 2016 року, тобто зі спливом позовної давності.
Таким чином, суд першої інстанції правильно зазначив, що, змінивши строк виконання основного зобов`язання, стягувач був зобов`язаний пред`явити позов до боржника протягом трьох років від дати, коли він дізнався про порушення свого права, тобто з дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.
Натомість апеляційний суд, скасовуючи правильне та законне рішення суду першої інстанції, безпідставно керувався тим, що в цьому випадку строк треба відраховувати з моменту, коли позивач дізнався про неможливість виконати рішення суду, а не з моменту зміни строку виконання основного зобов`язання, і тим, що у справі не встановлено, що виконавче провадження про стягнення заборгованості закінчено. При цьому слід враховувати наступне.
У випадку, коли до відповідачів, пов`язаних солідарним обов`язком, пред`явлена солідарна вимога і один із них обґрунтовано заявив суду про застосування позовної давності, то така процесуальна дія має наслідки, передбачені ЦК України, і для інших солідарних боржників.
Відповідно до статей 526, 629 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (пункт 1 статті 32 цієї Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.
Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62,                  66 рішення від 20 грудня 2007 року за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).
З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.
Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.
Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності.
За змістом статті 264 ЦК України переривання позовної давності передбачає наявність двох строків - до переривання та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний.
Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.
Однією із підстав переривання позовної давності є пред`явлення особою позову до одного із боржників.
Верховний Суд звертає увагу, що позовна давність переривається пред`явленням особою позову, а не постановленням судом судового рішення.
Указаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 522/31199/13-ц (провадження № 61-3872св18).
У зв`язку із цим, звернувшись до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, як встановлено судом першої інстанції, в 2011 році, що розглянутий судом по суті 23 січня 2012 року, банк перервав позовну давність у спорі з відповідачем ОСОБА_1 щодо погашення останньою спірної кредитної заборгованості, а тому при зверненні у вересні 2016 року до суду із позовом у цій справі щодо тієї ж суми кредитної заборгованості, але шляхом пред`явлення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, позивач пропустив позовну давність, що спростовує відповідні аргументи суду апеляційної інстанції на користь часткового задоволення позову.
Отже, скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд допустив порушення норм матеріального права, зокрема статей 256, 257, 260, 261, 264, 267              ЦК України щодо позовної давності, а суд першої інстанції, вирішуючи спір, з дотриманням вимог статей 263-265 ЦПК України, правильно встановив правовідносини, що склалися між сторонами, повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, надав правильну правову оцінку заявленим сторонами доводам та наданим доказам і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна».
 
Відповідно до статті 413 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Розподіл судових витрат
 
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати.
 
Відповідно до частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
 
З огляду на висновок щодо суті касаційної скарги та скасування постанови суду апеляційної інстанції,судові витрати ТОВ «ОТП Факторинг Україна», пов`язані з розглядом справи, залишаються за ним та не підлягають відшкодуванню.
 
При цьому позивач ТОВ «ОТП Факторинг Україна» зобов`язаний компенсувати відповідачу ОСОБА_4 2 756,00 грн судового збору, що підлягав сплаті за подання ним касаційної скарги.
 
Керуючись статтями 141, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.
 
Постанову Апеляційного суду міста Києва від 09 липня 2018 року скасувати, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 05 квітня 2018 року залишити в силі.
 
Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на користь  ОСОБА_4 2 756,00 грн судового збору за подання ним касаційної скарги.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,                  є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	О. В. Ступак    	
Судді:	І. Ю. Гулейков    	
 	А. С. Олійник    	
 	Г. І. Усик    	
 	В. В. Яремко