УХВАЛА

12 травня 2020 року 
м. Київ

Справа №  922/1907/19 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Чумака Ю. Я. - головуючого, Дроботової Т. Б., Пількова К. М.,
секретар судового засідання - Лелюх Є. П.,
за участю представників:
позивача - Дегтяря П.О. (адвокат),
відповідача -  Голошко Т. М. (адвокат),
розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Метлом"
на рішення Господарського суду Харківської області від 31.10.2019 (суддя Аріт   К.   В.) і постанову Східного апеляційного господарського суду від 28.01.2020 (судді: Фоміна В.   О. (головуючий), Крестьянінов О.   О., Шевель О.   В.) у справі 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Метлом"
до Акціонерного товариства "Укргазвидобування" в особі філії бурове управління "Укрбургаз"
про стягнення 1 234 841,53 грн.
ВСТАНОВИВ:
У червні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Метлом" (далі - ТОВ "Метлом") звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом до Акціонерного товариства "Укргазвидобування" в особі філії бурове управління "Укрбургаз" (далі - АТ "Укргазвидобування") про стягнення 1 177 846,99 грн передоплати, 22 266,13 грн 3 % річних, 32 037,41 грн інфляційних втрат, 2 691,00 грн 0,001% пені, 40 000,00 грн послуг адвоката (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог).
Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем умов договору купівлі-продажу від 30.10.2018 № УБГ 921/015-18 через відсутність необхідних обсягів металобрухту.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 31.10.2019, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 28.01.2020, у позові відмовлено.
Судові рішення мотивовано посиланнями на положення статей 11, 14, 509, 525, 526, 610, 612, 613, 629, 653, частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 173, 193 Господарського кодексу України та статей 74, 86, 236 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), з урахуванням яких суди дійшли висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду на те, що: 1) у спірних правовідносинах відбулось прострочення кредитора, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача 1 177 846,99 грн передплати за договором купівлі-продажу; 2) позивач не виконав умови договору щодо завчасного повідомлення продавця письмово на електронну адресу, вказану в розділі 13 договору, про дату і час прибуття на склад продавця, та враховуючи, що договір є чинним та у встановленому законом порядку не припинений, відсутні підстави для повернення позивачу суми передплати; 3) суди відхилили доводи позивача щодо обрання на свій власний розсуд належного способу захисту своїх прав, передбаченого частиною 2 статті 693 ЦК України щодо вимоги про повернення суми попередньої оплати, у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх обов`язків щодо передання товару позивачу, оскільки умовами договору передбачено не передання відповідачем позивачу оплаченого товару, а отримання товару позивачем шляхом самовивозу з попереднім повідомленням про це відповідача, враховуючи, що матеріали справи не містять доказів повідомлення позивачем відповідача, у відповідності до умов 5.2.2 договору, застосування до спірних правовідносин приписів частини 2 статті 693 ЦК України є передчасним; 4) враховуючи відсутність вини продавця у порушенні строків передачі товару у розпорядження покупцю, позовні вимоги про стягнення 2 691,00 грн пені за порушення відповідачем строків передачі товару позивачу також визнані необґрунтованими; 5) позовні вимоги про стягнення 22 266,13 грн 3% річних, 32 037,41 грн інфляційних втрат є похідними від вимоги про повернення попередньої оплати, тому з урахуванням відсутності підстав для задоволення позовних вимог про стягнення передплати, суди відмовили у їх стягненні.
Не погоджуючись з рішенням місцевого суду і постановою апеляційної інстанції, 18.02.2020 ТОВ "Метлом" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просило зазначені судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення.
08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-IX "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ".
Пунктом 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Оскільки зазначену касаційну скаргу подано 18.02.2020, тобто після набуття чинності Законом України від 15.01.2020 № 460-IX, розгляд цієї скарги має здійснюватися з урахуванням положень ГПК України у редакції від 08.02.2020 (далі - у редакції, чинній з 08.02.2020).
Відповідно до частини 2 статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.
Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) у касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований апеляційним судом у оскаржуваному судовому рішенні.
Ухвалою Верховного Суду від 06.04.2020 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "Метлом" на рішення Господарського суду Харківської області від 31.10.2019 і постанову Східного апеляційного господарського суду від 28.01.2020 у справі № 922/1907/19 та призначено розгляд справи у судовому засіданні на 12.05.2020.
Зазначену ухвалу мотивовано зокрема тим, що скаржник обґрунтував наявність підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020), і таке обґрунтування полягає у неврахуванні судом апеляційної інстанції під час ухвалення оскаржуваної постанови висновків щодо застосування норми права (частини 2 статті 693 ЦК України) у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 08.02.2019 у справі № 909/524/18, від 27.08.2019 у справі № 911/1958/18, від 06.11.2019 у справі № 911/1958/18.
Разом з тим, дослідивши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 922/1907/19 з огляду на таке.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.
Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.
У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства. 
До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика. 
Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія. 
Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").
Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.
При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").
Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах "Ейрі проти Ірландії", п.24, Series A N32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява N 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).
У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, N 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, N 212-A, с.15, п.31).
Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №   910/4647/18).
Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, слід розуміти рішення у тих справах, де однаковими є предмет і підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені фактичні обставини, а також матеріально-правове регулювання спірних відносин.
Відповідно до частини 2 статті 693 ЦК України, на неоднакове застосування якої апеляційним судом посилається скаржник в обґрунтування підстав касаційного оскарження, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Колегія суддів відхиляє помилкові доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення ухвалено судами першої та апеляційної інстанцій без урахування висновків щодо застосування норми права (частини 2 статті 693 ЦК України) у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 08.02.2019 у справі № 909/524/18, від 27.08.2019 у справі №   911/1958/18, від 06.11.2019 у справі № 911/1958/18, оскільки підстави позовів у зазначених справах і у справі № 922/1907/19 та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, а також їх правове регулювання є різними, що виключає подібність спірних правовідносин у зазначених справах. 
Так, на відміну від справи № 922/1907/19, під час розгляду якої суди встановили відсутність вини відповідача у порушенні умов договору купівлі-продажу, у справах № 909/524/18, №   911/1958/18, №   911/1958/18 суди досліджували обставини невиконання продавцем (постачальником) договорів поставки, однак відсутності вини продавця встановлено не було.
Водночас викладені у оскаржуваних судових рішеннях у справі № 922/1907/19 висновки судів першої та апеляційної інстанцій про недоведеність позовних вимог ґрунтуються на встановленні тих фактичних обставин, що відповідач відповів на претензію-вимогу позивача від 08.04.2019 № 3 листом "відповідь на претензію-вимогу" від 07.05.2019 № 015-03-5044-1, в якому повідомив позивача про наявність у нього металобрухту, визначеного у специфікації № 1, однак матеріали справи не містять доказів повідомлення позивачем відповідача відповідно до умов пункту 5.2.2 договору про дату і час прибуття на склад продавця.
Отже, касаційна інстанція встановила, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постановах Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 922/1907/19.
Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020), не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ "Метлом" на рішення Господарського суду Харківської області від 31.10.2019 і постанову Східного апеляційного господарського суду від 28.01.2020 у справі № 922/1907/19. 
Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Метлом" на рішення Господарського суду Харківської області від 31.10.2019 і постанову Східного апеляційного господарського суду від 28.01.2020 у справі № 922/1907/19 закрити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          Ю. Я. Чумак

Судді                                                                                                    Т. Б. Дроботова

                                                                                                     К. М. Пільков