КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2020 року                                                                                                          місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 761/733/20                                            
номер провадження: 22-ц/824/4674/2020                        
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,
за участю секретаря - Орел П.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 23 січня 2020 року у складі судді Волошина В.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,
В С Т А Н О В И В:
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором про надання юридичних послуг №29/08 від 29 серпня 2016 року та за договором про надання юридичних послуг від 07 травня 2018 року, у розмірі 12 061 343 грн 70 коп.
22 січня 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із заявою про забезпечення вказаного вище позову, у якій просив накласти арешт шляхом заборони відчуження на частки в статутному капіталі, які належать громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_2 у товаристві з обмеженою відповідальністю «Компанія Селена» (далі - ТОВ «Компанія Селена»), яка складає 95 001 грн 20 коп.; у товаристві з обмеженою відповідальністю «Сканер і К» (далі - ТОВ «Сканер і К»), яка складає 10 500 грн 00 коп.; частки відповідача у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «Сканер» (далі - ТОВ «Сканер»), яка складає 86 240 грн 00 коп.
Заява про забезпечення позову мотивована тим, що відповідач не має наміру виконувати взяті на себе зобов`язання та ухиляється від їх виконання щодо повернення боргу у розмірі 12 061 343 грн 70 коп. Єдиним майном, що належить відповідачу та ним не відчужене, є корпоративні права у вказаних вище господарських товариствах. Тому вважав, що незабезпечення позову у вказаний вище спосіб може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення у майбутньому.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 23 січня 2020 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову залишено без задоволення.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити його заяву про забезпечення позову, посилаючись порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що внаслідок отриманої від позивача ОСОБА_1 правової допомоги відповідач ОСОБА_2 отримав у власність частки у статутному капіталі ТОВ «Компанія Селена»,                                  ТОВ «Сканер і К» і ТОВ «Сканер». Вказує, що відповідач ОСОБА_2 розуміючи, що він буде вживати заходів для захисту своїх майнових прав, може відчужити вказані вище майнові активи для уникнення можливого їх арешту і подальшої реалізації. Наведені обставини у їх сукупності вказують на те, що невжиття заходів забезпечення позову у справі шляхом накладення арешту на майно відповідача істотно ускладнить або унеможливить здійснення ефективного захисту та поновлення прав і законних інтересів позивача у разі визнання їх судом порушеними та задоволення позову.
Відповідач ОСОБА_2 не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної  скарги до апеляційного суду не направив. 
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами дійсно існує спір з приводу оплати зобов`язань за договором про надання юридичних послуг, однак в межах даного спору судом не встановлено підстав для забезпечення позову з огляду на те, що заявником не надано доказів того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову. Тому враховуючи забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовних вимог, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону. 
Відповідно до положень ст.ст. 149,150 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Такого висновку щодо застосування норм матеріального права дійшов Верховний Суд у постанові від 17 жовтня 2019 року у справі № 183/5864/17-ц (провадження                                   №61-38692ск18).
У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З матеріалів справи вбачається, що у січні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором про надання юридичних послуг №29/08 від 29 серпня 2016 року та за договором про надання юридичних послуг від 07 травня 2018 року, у розмірі                      12 061 343 грн 70 коп.
Подана  ОСОБА_1 заява про забезпечення вказаного вище позову є недостатньо обґрунтованою та її доводи не свідчать про те, що невжиття відповідних заходів може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у майбутньому і таких доказів позивач суду не надав.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для забезпечення позову  ОСОБА_1 шляхом заборони відчуження на частки в статутному капіталі, які належать ОСОБА_2 у ТОВ «Компанія Селена», яка складає 95 001 грн 20 коп., у ТОВ «Сканер і К», яка складає 10 500 грн 00 коп. та частки відповідача у статутному капіталі ТОВ «Сканер», яка складає 86 240 грн 00 коп.
Таким чином ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і не свідчить про порушення судом норм процесуального права. 
Доводи позивача  ОСОБА_1 про те, що відповідач ОСОБА_2  після постановлення судом першої інстанції  оскаржуваної ухвали від 23 січня 2020 року відчужив належні йому частки у ТОВ «Компанія Селена», у ТОВ «Сканер і К» та ТОВ «Сканер», не заслуговують на увагу з таких підстав. 
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Тобто, апеляційний суд перевіряє законність судового рішення першої інстанції станом на момент його прийняття.
За таких обставин, посилання позивача на відчуження відповідачем ОСОБА_2 вказаного вище майна після постановлення судом оскаржуваної ухвали, не приймаються апеляційний судом до уваги.
Інші доводи та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, не спростовують висновків судів першої інстанції про відсутність підстав для забезпечення позову  ОСОБА_1 у вказаний вище спосіб, зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновком суду першої інстанцій щодо їх оцінки.
 Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому цю ухвалу відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.         
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,  
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 23 січня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий 
 
Судді