ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 604/92/19	Головуючий у 1-й інстанції Сташків Н.Б. 	
Провадження № 22-ц/817/428/20 	Доповідач - Парандюк Т.С.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Парандюк Т.С. 
суддів -  Дикун С. І., Щавурська Н. Б., 
за участі секретаря —Кантицької О.І.
без сторін, які належним чином повідомленні про день, час та місце розгляду справи

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 604/92/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 11 вересня 2019 року, ухваленого суддею Сташків Н.Б., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

       у лютому 2019 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
       В обґрунтування позову посилається на те, що з 05 лютого 2005 року по 06 квітня 2018 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 . За час спільного проживання та спільні кошти ними було придбано майно, зокрема: JEEP GRAND CHEROKEE, 2004 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1 та VOLKSWAGEN TRANSPORTER, реєстраційний номер НОМЕР_2 , які зареєстровані за відповідачем відповідно 07 вересня 2013 року та 15 лютого 2012 року. Дані транспортні засоби є спільною власністю подружжя. Разом із тим, під час розгляду Підволочиським районним судом справи за її позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя встановлено, що зазначені автомобілі відчужені відповідачем та перереєстровані на нових власників, що стало підставою для відмови у визнанні за нею права власності на 1/2 частку вказаних транспортних засобів.
        Як убачається із відомостей спеціалізованого інтернет-сайту RST ua. середня вартість придбаних ними транспортних засобів JEEP GRAND CHEROKEE, 2004 р.в.,- 346500,00 грн., а автомобіля VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2001 р.в. - 162240,00 грн. Враховуючи те, що відповідач без її згоди та відому відчужив належні їм на праві спільної сумісної власності транспортні засоби, просить стягнути з ОСОБА_1 в її користь (зменшивши позовні вимоги 06.05.2019 року) 217 500,00 грн., що складає 1/2 частину від сукупної середньої вартості спірних транспортних засобів. 
       Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 11 вересня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жительки АДРЕСА_1 , інд.номер НОМЕР_3 до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_2 номер НОМЕР_4 - задоволено частково.
       В порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя, стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 217500 грн., що становить 1/2 частину від сукупної середньої вартості відчужених відповідачем ОСОБА_1 без згоди та проти волі позивача ОСОБА_2 транспортних засобів JEEP GRAND CHEROKEE, 2004 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1 , та автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER, реєстраційний номер НОМЕР_2 .
       В задоволені решти позовних вимог відмовлено.
       Стягнуто з відповідача по справі ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 документально підтверджені судові витрати, а саме судовий збір відповідно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 2175 грн., витрати пов`язані із проведенням експертиз в розмірі 1400 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 6000 грн.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Підволочиського районного суду від 11 вересня 2019 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог.
       В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що звертаючись до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя, яке було відчужено одним із подружжя за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, позивач належним чином не спростував презумпцію, відповідно до якої при вчиненні правочину один із подружжя діє за згодою другого з подружжя (ч. 2 ст. 65 СК України) та в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України) і не надав суду будь-яких доказів того, що таке відчуження здійснено відповідачем саме проти її волі і не в інтересах сім`ї, що є процесуальним обов`язком відповідно до ст. 81 ЦПК України.
       Представник ОСОБА_2 - адвокат Фльорків О.В. подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у якому зазначив, що дії по відчуженню належних подружжю на підставі спільної сумісної власності транспортних засобів та перереєстрація даних автомобілів на нових власників вчинялася відповідачем після фактичного припинення шлюбних відносин та після звернень ОСОБА_2 у 2017 році до суду із позовними вимогами про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, та під час розгляду даних позовних вимог судом, зокрема під час встановленого судом строку для примирення сторін.
       Враховуючи наведене, відчуження відповідачем транспортних засобів здійснювалося з метою уникнення справедливого розподілу набутого подружжям спільного майна у встановленому законом порядку та позбавлення позивача належної їй частки у набутих ними за час шлюбу транспортних засобах.
       У судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, про що свідчить підпис на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення ( НОМЕР_5 9). Клопотань чи заяв про відкладення розгляду справи від ОСОБА_1 не поступило.
       Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав до апеляційного суду заяву про розгляд справи у його відсутності.
       У відповідності до вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу.
       Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
       Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи із ОСОБА_1 1/2 частки від сукупної середньої вартості відчужених відповідачем транспортних засобів 217500 грн, суд першої інстанції виходив з того, що дані транспортні засоби були придбані сторонами за час шлюбних відносин та належать їм на праві спільної сумісної власності, однак були відчуженні без згоди та проти волі ОСОБА_2 . 
       З таким висновком погоджується колегія суддів.
       Згідно із ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
       Судом встановлено, що 05 лютого 2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області, про що в книзі реєстрації актів зроблено актовий запис № 132 (а.с.8).
       Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 06 квітня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено та розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . В апеляційному порядку рішення суду не оскаржувалось, а відтак рішення набрало чинності 06 травня 2018 року (а.с.9).
        ОСОБА_1 є інвалідом третьої групи загального захворювання (а.с.56).
       Згідно виписки МВС регіонального сервісного центру в Тернопільській області від 12 квітня 2019 року за № 31/19-1621, вбачається, що за фізичною особою ОСОБА_1 , 07 вересня 2013 року був зареєстрований автомобіль JEEP GRAND CHEROKEE, 2004 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1 , який 11 листопада 2017 року перереєстрований на нового власника, а 15 лютого 2012 був зареєстрований автомобіль WOLKSVAGEN TRANSPORTER T 4, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який 06 січня 2018 року перереєстрований на нового власника (а.с.21).
       Сторонами по справі не заперечувалось, що транспортні засоби JEEP GRAND CHEROKEE, 2004 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1 та WOLKSVAGEN TRANSPORTER T 4, реєстраційний номер НОМЕР_2 були придбанні подружжям під час шлюбу та являються спільною сумісною власністю подружжя, що підтверджено рішенням Підволочиського райсуду від 11.12.2018 року (а.с.11-20).
       11 листопада 2017 року та 06 січня 2018 року ОСОБА_1 були відчужені спірні транспортні засоби третім особам згідно договорів купівлі-продажу: JEEP GRAND CHEROKEE, 2004 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1 за 44000 грн та WOLKSVAGEN TRANSPORTER T 4, 2000 р/в, реєстраційний номер НОМЕР_2 9780 грн, на загальну суму 53780,00 грн (а.с.57, 68, 74).
       Відповідно до ст. 60 СК України та ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям в період шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.
       Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
       Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ст. 65 СК України).
       Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Згідно ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, та у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
       У відповідності до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, та у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом, і в такому разі право спільної сумісної власності на нього припиняється.
       Стаття 65 СК України передбачає, що дружина, чоловік розпоряджається майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і(або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально посвідчена.
       Під час розгляду справи апелянтом не доведено, що відчуження спірних автомобілів було здійснено за згодою позивачки, зокрема за наявності її письмової згоди, а кошти від їх реалізації були використані на потреби сім`ї.
       Частиною першою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
       Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга ст. 364 ЦК України).
       Разом з тим, відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного від 03 травня 2018 року у справі № 755/20923/14-ц провадження № 61-10442св18 при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна.
       Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 “Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя”, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
       Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Аналогічний правовий висновок відображено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі №27/7029/15-ц провадження № 61-9018сво18. 
        ОСОБА_2 обрала варіант способу захисту своїх прав шляхом стягнення на свою користь вартості належної їй частки спільного майна, що узгоджується з положенням статті 16 частини другої ЦК України.
       Згідно висновків судової автотоварознавчої експертизи № 220/19 від 02 травня 2019 року та № 221/19 від 02 травня 2019 року вбачається, що середня ринкова вартість КТЗ станом на час проведення дослідження JEEP GRAND CHEROKEE, 2,7 CRD (WJ\WG) 5AT» 2004 р/в становить 294000, 00 грн; WOLKSVAGEN TRANSPORTER T 4, 2.5 TDi 2000 р.в. - НОМЕР_6 , 00 грн (а.с.90-96).
       Враховуючи вище викладенні обставини, суд першої інстанції підставно прийшов до переконання, що дійсна ринкова вартість спірних транспортних засобів на час розгляду справи відображена у висновках судово- автотоварознавчих експертиз від 02.05.2019 року, а не та, що зазначена в договорах купівлі-продажу від 11.11.2017 та 06.01.2018 роках, де вартість автомобілів є значно заниженою і не відповідає їх дійсній вартості.
       Отже, вартість спільного майна подружжя на час розгляду справи становить 435000 грн (294000+141000), а вартість 1/2 частини — 217500 грн.
       Крім того, судом враховано, що відчуження спірних траспортних засобів відбулось без згоди ОСОБА_2 та проти її волі, а кошти використав апелянт на власні потреби, тому обґрунтовано вважав, що права позивачки порушенні і підлягають захисту шляхом стягнення із відчужувача належної її частки від вартості цих автомобілів у розмірі 217500 грн, що відповідає 1/2 частині ринкової вартості цього майна. 
       Не заслуговує на увагу посилання апелянта про те, що ОСОБА_2 не спростувала презумцію, відповідно до якої при вчиненні правочину один із подружжя діє за згодою другого з подружжя та в інтересах сім`ї і не надала суду будь яких доказів того, що таке відчуження здійснено відповідачем саме проти її волі і не в інтересах сім`ї, оскільки як вбачається із матеріалів справи дії по відчуженню належних подружжю на підставі спільної сумісної власності транспортних засобів та перереєстрація даних автомобілів на нових власників вчинялася відповідачем після фактичного припинення шлюбних відносин та після звернень позивача у 2017 році до суду із позовними вимогами про розірвання шлюбу та про поділ майна подружжя, та під час розгляду даних позовних вимог судом, зокрема під час встановленого судом строку для примирення сторін.
       Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.
       Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
       Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.
       За положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
       За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів, тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартість, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
       Згідно додатку № 2 до договору про надання правничої допомоги від 21.01.2019 року, укладеного між ОСОБА_2 та АО “Сила правди” в особі адвоката Фльорківа О.В., пунктом 1 визначено види правничої допомоги: ознайомлення із доводами апеляційної скарги, підготовка та подання відзиву на апеляційну скаргу; участь у судових засіданнях; ознайомлення із матеріалами справи; підготовка клопотань та заяв; інша допомога, пов`язана із справою.
       Вартість представництва в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану із справою сторони оцінили у 600 грн за годину, а загальна сума — 3000 грн. 
       Із акту № 2 обсягом наданої правничої допомоги до договору про надання правничої допомоги від 21.01.2019 року вбачається, що адвокатом Фльорків О.В. було проведено ознайомлення із доводами апеляційної скарги, підготовка та подання відзиву на апеляційну скаргу та витрачено на це п`ять годин, а загальна вартість становить 3000 грн (5 годин * 600 грн).
       18 березня 2020 року ОСОБА_2 оплатила АО “Сила правди” 3000 грн за надані послуги, що стверджується дублікатом квитанції №0.0.1653109994.1.
       Виходячи із положень статей 133, 137, 141 ЦПК України, статті 30 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність”, суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулось рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.
       Враховуючи обставини і складність справи та беручи до уваги подані ОСОБА_2 докази на підтвердження витрат на правову допомогу за розгляд справи в апеляційній інстанції, колегія суддів вважає за необхідне стягнути із ОСОБА_1 в її користь 3000 грн.
       У відповідності до вимог ст. 141 ч. 2 п. 3 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл витрат, пов`язаних з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову — на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       Оскільки ухвалою суду апеляційної інстанції від 6 березня 2020 року було зупинено виконання оскаржуваного рішення суду першої інстанції до закінчення його перегляду в апеляційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судового рішення, яке переглядалось, тому виконання рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 11 вересня 2019 року підлягає поновленню. 
       З метою попередження виникнення та запобігання поширення гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом COVID-19, зважаючи на період карантину до 22 травня 2020 року, визначений постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 “Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2”, із змінами внесеними Постановою КМУ №239 від 25 березня 2020 року.
       Відповідно до пункту 3 Розділу XII “Прикінцеві положення” ЦПК України, із змінами внесеними Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)” від 30 березня 2020 року, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.
       
       Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
       
П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
       Рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 11 вересня 2019 року залишити без змін.
       Поновити дію рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 11 вересня 2019 року.
       Стягнути із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , іден.код НОМЕР_4 , прож. АДРЕСА_3 ) в користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , іден.код НОМЕР_3 , прож. АДРЕСА_4 ) 3000 грн витрат за надання правничої допомоги адвоката в апеляційній інстанції.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення і строк оскарження може бути продовжений на строк дії карантину.
       Повний текст постанови складено 20 травня 2020 року.

Головуюча                                                                        Т.С. Парандюк

Судді:                                                                        С.І. Дикун

                                                                               Н.Б. Щавурська