Єдиний унікальний номер 219/10470/17 
Номер провадження 22-ц/804/1939/20        

П О С Т А Н О В А
Іменем України

10 червня 2020 року Донецький апеляційний суд колегією суддів у складі:

головуючого судді-доповідача    Никифоряка Л.П.
суддів        Новікової Г.В., Гапонова А.В.
за участі секретаря судового засідання   Кіпрік Х.В.
розглянувши відкрито в залі судових засідань Донецького апеляційного суду в м.Бахмут справу що виникла з цивільних правовідносин за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поновлення строку для звернення до суду, встановлення факту, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_3 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 19 березня 2020 року, повне рішення складено 27 березня 2020 року /головуючий у суді першої інстанції Хомченко Л.І./, -

В С Т А Н О В И В:

25 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовними вимогами до ОСОБА_2 та просила суд встановити факт спільного проживання позивача та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період часу з 25 січня 2006 року по 01 серпня 2017 року. 
Також просила поновити строк для звернення до суду посилаючись на те, що про порушення свого права позивач дізналася в серпні 2017 року, коли ОСОБА_2 почав вчиняти дії щодо розпорядження своєю власністю, а не після розірвання шлюбу з відповідачем 25 січня 2006 року. 
Інша вимога позивача зводилась до визнання спільною сумісною власністю придбаного в період спільного проживання 18 березня 2003 року будинку АДРЕСА_1 - спірне майно та його поділу, виділивши позивачу та відповідачу по ? частці спірного майна, визнавши за кожною із сторін право власності на зазначену частку.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 19 березня 2020 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача просила рішення суду скасувати в частині вимог про поновлення строку для звернення до суду, визнання спірного майна спільною сумісною власністю, його поділу та визнання за кожним з сторін права власності на ? частку і просила в цій частині позов задовольнити. 
В обґрунтування скарги заявник посилалася на те, що суд не врахував обставин з приводу того, що після розірвання шлюбу сторони фактично продовжували проживати однією сім`єю, вели спільне господарство та місце проживання позивача зареєстроване за адресою знаходження спірного майна.  
Також обставини з приводу початку спливу строків давності звернення до суду із даним позовом позивач пов`язувала із фактичними діями відповідача з приводу звільнення будинку що мали місце тільки в серпні 2017 року, вказуючи що тільки з цього часу вона дізналася про порушення свого майнового права, в період часу з 25 січня 2006 року по 20 листопада 2017 року її права не порушувались.
Інша вимога апеляційної скарги заявником зводилась до того, що відповідач в суді першої інстанції фактично не заявляв про відмову в позові з підстав пропуску строків позовної давності. 

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача зазначав, що вимоги апеляційної скарги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Згідно відзиву позивачами не надані докази, які б підтверджували наявність обставин для поновлення строків позовної давності, навпаки підтверджено що в травні 2006 року ОСОБА_2 одружився з іншою жінкою та є об`єктивні підстави вважати, що саме з цього часу позивач дізналася про те, що її права  порушені. Також заявник стверджував про те, що сплив строків давності має своїм наслідком закриття провадження, про що було заявлено в суді першої інстанції в письмовому клопотанні поданому до ухвалення рішення у даній справі.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши пояснення представника особи яка падала апеляційну скаргу та пояснення представника відповідача, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Суд першої інстанції відмовляючи в позові виходив з того, що позивачем не доведено факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю і ведення спільного господарства в період часу з 25 січня 2006 року по травень 2017 року та наведена обставина, згідно висновків суду, не є підставою для поновлення строків позовної давності.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

16 листопада 1991 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб, який було розірвано 25 січня 2006 року /копія свідоцтва про укладення шлюбу та про розірвання шлюбу а.с.5/.

Згідно договору купівлі-продажу від 18 березня 2003 року ОСОБА_2 придбав будинок АДРЕСА_1 /а.с.7/.

В будинку АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та внука ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 /довідка та свідоцтво про народження а.с.6, довідка про склад сім`ї а.с.8/.

Згідно вироку Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 13 червня 2017 року ОСОБА_2 засуджено за злочини передбачені ч. 1 ст.258-3 та ч. 1 ст. 263 КК України визначено остаточне покарання у виді 5 років 2 місяців позбавлення волі, та зазначено термін відбуття покарання з 15 грудня 2014 року /а.с.9-15/.

Державна прикордонна служба надала інформацію від 28 вересня 2017 року з приводу того, що ОСОБА_1 перетинала державний кордон України в період з 21 червня 2014 року по 04 листопада 2015 року /а.с.36/.

Також матеріали справи містять акт про укладення шлюбу ОСОБА_2 з громадянкою Республіки Польщі ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 /а.с.93, 145, 146, 147/.  

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення, відповідно до положень статті 367 ЦПК України, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції всесторонньо і повно з`ясував обставини у справі та дотримався норм матеріального права.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 СК України). Відтак при вирішенні спору про поділ майна подружжя слід виходити з презумпції рівності часток подружжя у набутому ними майні.

Частиною другою статті 72 Сімейного кодексу України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки та позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Визначальним у даній справі є не сам факт розірвання шлюбу, щодо якого у сторін спір відсутній, а саме встановлення обставин про те, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України).

Вказаними нормами закону встановлено, що поки не буде порушено право одного з подружжя-співвласника на майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, строк позовної давності не розпочинається.

Як було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 після розірвання шлюбу в 2006 році залишала спірне майно та виїжджала за межі України, також підтверджено що відповідач в травні 2006року створив сім`ю з іншою жінкою та вказані обставини підтверджені письмовими доказами і показами свідків.  

Суд відреагував на аргументи позивача стосовно достовірності показів свідків та надійності документальних доказів, які були вирішальними для результатів розгляду справи.

Також судом першої інстанції не встановлений факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в період часу з 25 січня 2006 року по 01 серпня 2017 року.

Та вирішення спору у даній справі не може бути покладено в залежність від формальної реєстрації місця проживання позивача в спірному житлі, яка не свідчить про наявність об`єктивних підстав для ОСОБА_1 розраховувати протягом тривалого часу, більше десяти років на те, що її право власності дотримується.

Відповідач не підтвердила жодної обставини, яка би вказувала на те, що вона сприймає спірне майно, як свою власність, та більше зазначені обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 втратила правовий інтерес до спірного майна, та в жодний спосіб не проявляла себе як власник цього майна.

Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: "Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи ... незалежним і безстороннім судом ..., який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру...".

Згідно статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У розумінні норм процесуального права України особа визначивши свої права, реалізує їх за своїм розсудом та розпорядження своїми правами являється одним із основоположних принципів судочинства.

ОСОБА_1 беззаперечно мала можливість для звернення до суду за захистом порушеного права у строки визначенні чинним законодавством та остання не довела та не підтвердила належними доказами існування жодних обставин які би об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду за захистом свого права.  

Таким чином, суд дійшов вірного висновку про пропущення позивачем строку позовної давності, при цьому врахував що про порушення свого права як співвласника, яке не визнавалось в жодний спосіб протягом тривалого часу позивачу було відомо та остання беззаперечно мала можливість звернутися за захистом свого права та саме позивач несе ризик настання наслідків, пов`язаних із не вчиненням нею процесуальних дій.

Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення заявника від обов`язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях.

Так само рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами на які робиться посилання в позові та скарзі - без встановлення відповідних фактів. 

Разом з тим, відповідачем підтверджено звернення до суду першої інстанції із заявою про застосування наслідків пропущення строків позовної давності, та визначення таких наслідків в необхідності закриття провадження у справі не свідчить про недотримання вимог законодавства.

Фактично доводи апеляційної скарги за своєю суттю є ідентичними тому що було викладено в позовній заяві та зазначені доводи були предметом перевірки судом першої інстанції який дійшов обґрунтованого та законного висновку.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність рішення суду, висновки суду в частині вимог що були предметом оскарження в апеляційному суді здійсненні з дотриманням норм матеріального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін. 

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, - 
  
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 19 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 червня 2020 року. 

Судді: