ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

06 травня 2020 року

м. Харків

справа № 629/5246/19

провадження № 22-ц/818/2904/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого – Пилипчук Н.П.,

суддів – Хорошевського О.М., Маміної О.В. 

за участю секретаря – Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач :  ОСОБА_1 

відповідач:  ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2  про визнання права спільної часткової власності на майно, з апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 4 березня 2020 року, постановлене суддею Поповим О.Г., в залі суду в м. Лозова, 

встановив :

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право спільної часткової власності – 1/2 ідеальної частки у квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та за ОСОБА_2 право спільної часткової власності – 1/2 ідеальної частки у зазначеній квартирі, стягнувши також з відповідача витрати по сплаті судового збору. 

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги посилалась на те, що з 12.08.2000р. по 26.02.2016р. вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. 08.12.2005р. відповідач на підставі договору міни квартири набув право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі з 2006 року були зареєстровані відповідач та члени його сім`ї – вона, як дружина, та їх син - ОСОБА_3 , 2001 року народження, які проживають в ній з моменту реєстрації по теперішній час. Кошти за надані комунальні послуги сплачувалися з сімейного бюджету, разом з відповідачем вони займалася її облаштуванням, ремонтували (замінювали) вікна та двері, укладали ламінат та кахель у коридорі, клеїли шпалери у дитячий кімнаті та вітальні. У період з 1999 року по теперішній час вона працює на підприємстві ПрАТ «ЛКМЗ», отримує стабільну заробітну плату, а отже мала можливість протягом 2006-2019рр. приймати участь у витратах сім`ї, у тому числі пов`язаних з утримання квартири. Оскільки вказаний договір міни від 08.12.2005 року було укладено в інтересах сім`ї, зазначена квартира, набута одним із подружжя під час сумісного проживання у шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. На початку 2019 року позивач запропонувала відповідачу поділити спірну квартиру шляхом звернення до нотаріуса зі спільною заявою про укладання договору про визнання за кожним з них по 1/2 ідеальної частки у квартирі, оскільки квартира є неподільною річчю, або шляхом оформлення вказаної квартири (у цілому) на того з подружжя, хто сплатив грошову компенсацію іншому. Проте відповідач відмовив у поділі майна за домовленістю між сторонами, змінивши у лютому 2019 року у вхідних дверях замки та виніс її речі на балкон, через що вона тимчасово була змушена деякий час проживати за іншою адресою в орендованій квартирі.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 4 березня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Зазначає, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що належних та допустимих доказів на підтвердження факту того, що джерелом для набуття спірної квартири є спільні сумісні кошти сторін або їх спільна праця, позивачем не надано, однак з таким висновком суду апелянт не погоджується. Вказує, що суд з власної ініціативи, без заявленої про це вимоги, спростував абсолютну презумпцію спільності права власності подружжя на майно, встановивши належність майна, набутого у шлюбі, особистою власністю відповідача, проігнорував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду по справі № 372/504/17 від 21 листопада 2018 року та висновок Верховного Суду у постанові від 27 лютого 2019 року по справі № 755/4757/16-ц, ухвалив невмотивоване рішення. Порушивши вимоги ч. 4 ст. 265 ЦПК України. Крім того, вказує, що суд при ухваленні рішення не взяв до уваги пояснення свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,  
  
ОСОБА_6 надав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Так, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане, тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказує, що спільні сімейні кошти ним не були залучені на проведення даного обміну, оскільки даний обмін квартир, згідно умов договору міни, було здійснено без доплати. Тобто джерелом для набуття спірної квартири була приватна власність відповідача у вигляді однокімнатної квартири. Звертає увагу суду на те, що на підтвердження своїх вимог про визнання права власності на Ѕ частину спірної квартири позивач мала надати докази, з яких можливо було б встановити факт внесення нею певних коштів на придбання квартири або письмову угоду між сторонами про спільну часткову власність. Крім того, зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів ведення спільного господарства, побуту, наявність спільного бюджету, сам лише факт отримання позивачем заробітної плати не може бути доказом участі у придбанні квартири, а показання свідків не можуть підтверджувати обставини участі коштами у придбанні цього нерухомого майна щодо розміру такої участі. 

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга  ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони з 12.08.2000р. по 26.02.2016р. перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 26.02.2016 року шлюб між сторонами розірвано.

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , 2001 року народження.

На підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області від 14.07.2000 року, відповідач був власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .

У даній квартирі позивач була зареєстрована у період з 04.05.2001 року по 20.07.2006 року. 

08.12.2005р. між відповідачем та його батьками ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , а також братом ОСОБА_9 був укладений договір міни квартир, відповідно до умов якого відповідач обміняв квартиру за адресою: АДРЕСА_2 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . 

Відповідно до п. 1.8 договору міни, обмін зазначених квартир проводився без доплати.

На даний час у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані сторони у справі.

Засади шлюбу, а також особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, визначає СК України.

Відповідно до пункту 3 частини першоїстатті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається з урахуванням розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Пунктами 23, 24постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня2018 року у справі № 404/1515/16-ц, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі 372/504/17 (провадження 14-325цс18).

Статтею 63 СК України, встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними.

Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя визначеност. 65 СК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК Українипри укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Частиною 4 ст. 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно з ч.ч. 1, 3 статті 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Правильним є висновок суду першої інстанції про те, що позивач не надав належних та допустимих доказів того, що джерелом для набуття квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , є спільні сумісні кошти сторін або їх спільна праця, а тому спірне майно є особистою власністю відповідача, оскільки була придбана за рахунок майна - квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яке належало йому на праві особистої власності до реєстрації шлюбу з позивачем.

Спірне нерухоме майно позивач вважає спільною сумісною власністю подружжя, оскільки воно набуто під час шлюбу та договір міни від 08.12.2005р. було укладено в інтересах сім*ї. Між тим, встановивши, що спірна квартира була обміняна на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , яка була придбана позивачем до шлюбу, є його особистою власністю. Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідно і спірну квартиру не можна вважати спільною сумісною власністю подружжя.

Так, квартира за адресою: АДРЕСА_2 була придбана відповідачем 14.07.2000р., шлюб між сторонами був укладений 12.08.2000р.

Правовідносини з приводу поділу майна подружжя виникли до набрання чинності ЦК України та СК України, тобто до 01 січня 2004 року, тому вони регулюються положеннями Кодексу про шлюб та сім'ю (далі КпШС) та ЦК УРСР в редакції 1963 року, положення яких діяли до 01 січня 2004 року.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 13 КпШС України, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав та обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

Чинним на час виникнення спірних правовідносин КпШС України не передбачалося можливість набуття у спільну власність майна жінкою та чоловіком, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, а виникнення такого права стало можливим з 1 січня 2004 року, коли набрав чинності Сімейний кодекс України.
Визнається тільки шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану (ст. 6 КпШС України).

Фактичне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не породжувало для них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з частиною першою статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Згідно ст.16 Закону України «Про власність» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України.

Спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність».

Отже, відповідно до чинного законодавства до 01.01.2004 року спільною сумісною власністю було не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, стаття 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»).

Позивачем не доведено, що нерухоме майно, квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 була придбана внаслідок спільної праці сторін, що вони мали намір створити спільну власність та об`єднали для цього зусилля.

Судом першої інстанції була надана належна оцінка показанням свідків, які здебільшого грунтувались на припущеннях, не носили конкретного характеру, відомості щодо того, яким чином відбулася міна спірної квартири, яким чином та на чиє ім`я оформлена вказана квартира, відомі не були.

Позивач ОСОБА_1 вказує на те, що комунальні послуги за квартири сплачувалися з сімейного бюджету, разом з відповідачем вони займалися їх облаштуванням, ремонтували (замінювали) вікна та двері, укладали ламінат та кахель у коридорі, клеїли шпалери у дитячий кімнаті та вітальні, проте, будь-яких доказів відповідачем щодо придбання спірної квартири за особисті кошти до суду не надано.

Також позивач вказує, що у період з 1999 року по теперішній час вона працює на підприємстві ПрАТ «ЛКМЗ», отримує стабільну заробітну плату, вважає, що мала можливість протягом 2006-2019 р. приймати участь у витратах сім`ї, у тому числі пов`язаних з утриманням квартири. 

Статтею 62 СК України визначено, що у разі істотного збільшення вартості майна дружини або чоловіка внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що вартість квартир істотно збільшилась внаслідок спільних трудових та грошових затрат сторін.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про те, що спірна квартира не є спільною сумісною власністю подружжя та не підлягає поділу.

Висновок суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи та наявним у справі доказам.

Доводи апеляційної скарги висновку суду не спростовують.

Рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382,383, 384 ПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 4 березня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий –                                                                     Н.П. Пилипчук

Судді –                                                                        О.М. Хорошевський        

                                                                               О.В. Маміна