ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/907/19                                                            Головуючий у І інстанції - Лиска І.Г.
                                                                                 Суддя-доповідач - Мельничук В.П.

                                П О С Т А Н О В А
              І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И

  05 березня 2020 року                                                                                         м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

                Головуючого-судді:                  Мельничука В.П.        
                                                   суддів:                  Лічевецького І.О., Оксененка О.М.,     

                         при секретарі:                 Черніченко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області про зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду  з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Київській області, та з урахуванням заяви про зміну позовних вимог просила:
- визнати протиправними дії Головного управління ДФС у Київській області щодо нарахування податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «Ф» № 0035163/5002-1022 від 22.03.2018 року на суму 80115,20 грн.;
- визнати протиправними дії Відповідача щодо винесення податкової вимоги              № 25819-17/3 від 08.11.2018 року та скасувати податкову вимогу № 25819-17/3 від 08.11.2018 року.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувана податкова вимога не ґрунтуються на положеннях чинного податкового законодавства та безпідставно визначає їй суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Позивачка вказує на те, що нерухоме майно, а саме не житлове приміщення загальною площею 2503.6 м.кв., яке використовувалося нею безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, та в подальшому буде використовуватися за цільовим призначенням, а саме безпосередньо у сільськогосподарській діяльності. Таким чином, на думку Позивачки відповідно до п. «ж» п.266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, вказане приміщення є нежитловим та не є об`єктом оподаткування, податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з постановленим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов повністю. 
В апеляційній скарзі Позивачка посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.
Зокрема, Позивачка вказує  на те, що вона є власником об`єкту нерухомого майна нежитлове приміщення площею 2503,6 м. кв. та житлове приміщення площею 90.8 м. кв. за адресою: АДРЕСА_1 . Будівля не житлового приміщення площею 2503,6 м.кв. за адресою: та житлове приміщення площею 90,8 м. кв. за адресою: АДРЕСА_1 , та буде використовуватися безпосередньо в сільськогосподарській діяльності. Тому, Відповідачем винесло податкову вимогу № 25819-17/3 від 08.11.2018 року про визначення суми податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на загальну суму яка становить на 29.01.2019 суму 129863 гривні 73 копійок (сто двадцять дев`ять тисяч вісімсот шістдесят три гривні сімдесят три копійки), безпідставно.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а  рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства. Також, Відповідач звертає увагу на те, що відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Осадча Т.А. не зареєстрована як фізична особа-підприємець. Крім того, матеріали позовної заяви не містять жодних доказів того, що Позивачка є виробником сільськогосподарської продукції, або що вона використовує належне їй нежитлове приміщення площею 2503,6 м2 для сільськогосподарського товаровиробництва, або що вона здає таке приміщення в оренду іншим суб`єктам господарювання, отримує дохід від оренди, декларує його та сплачує з нього належні суми податкових зборів. Також, Позивачкою жодним чином не доведено, що цільовим призначенням цієї будівлі є саме використання у сільськогосподарському товаровиробництві.
Відповідно до ч. 1     ст. 308 КАС України     суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, з 21.07.2015 ОСОБА_1 є власником нежитлової будівлі, загальною площею 2503,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Косяківської сільської ради Таращанського району Київської області від 13.07.2015 року № 204-51-VI було встановлено положення та ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості в межах сільської ради на 2016 рік, та аналогічним рішенням № 40-08-УІІ від 01.07.2016 року було встановлено положення та ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості межах сільської ради на 2017 рік.
30 жовтня 2017 року Головним управлінням ДФС у Київській області було прийнято податкове повідомлення-рішення № 166147-13, яким Позивачці визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у розмірі 34499,61 грн.      
В подальшому, Відповідачем сформовано податкову вимогу від 08.11.2017 року                № 25819-17/3, якою Позивачку повідомлено про те, що її податковий борг становить 15246,92 грн.
Також, податковим органом 22 березня 2018 року було виставлено податкове повідомлення-рішення № 0035163/5002-1022, яким Позивачці визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у розмірі 80115,20 грн.
З картки особового рахунку Позивачки вбачається, що за нею рахується заборгованість в сумі 114614,81 грн. та нею протягом 2017-2019 не було проведено жодного погашення податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Вважаючи такі рішення контролюючого органу як такі, що суперечать податковому законодавству, Позивачка звернулась до суду з даним адміністративним позовом.
Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не мала статус фізичної особи-підприємця, також вона не довела, що займалась виробництвом сільськогосподарської продукції, а спірний об`єкт безпосередньо використовувався у її сільськогосподарській діяльності. Суд першої інстанції дійшов до висновку, що ОСОБА_1 не відповідає вимогам, які ставляться до суб`єкта-власника нежитлової нерухомості, для звільнення її від податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
Відповідно до частини 2     статті 19 Конституції України     органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені     Конституцією     та законами України.
Так, спеціальним законом з питань оподаткування, який установлює порядок погашення зобов`язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов`язкових платежів), нарахування і сплату пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків і визначає заходи, які вживаються контролюючим органом з метою погашення платниками податків податкового боргу є Податковий кодекс України від 02.12.2010 року № 2755-УІ (далі - ПК України).
За приписами Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", від 28.12.2014 року № 71-VIII, який набув чинності з 01 січня 2015 року, статтю 265 ПК України викладено у новій редакції, якою передбачено сплату податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, як різновид податку на майно.
Згідно з підпунктом 265.1.1 пункту 265.1 статті 265 Податкового кодексу України (в редакції, чинній з 01.01.2015 року) податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є складовим елементом податку на майно, який в силу приписів підпункту 10.1.1 пункту 10.1 статті 10 цього Кодексу належить до місцевих податків.
Відповідно до пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 Податкового кодексу України платниками податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Підпунктом 266.2.1. п. 266.2. ст. 266 Податкового кодексу України визначено, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Не є об`єктом оподаткування:
а)               об`єкти житлової та нежитлової нерухомості, які перебувають у власності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, а також організацій, створених ними в установленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідного державного бюджету чи місцевого бюджету і є неприбутковими (їх спільній власності);
б)     об`єкти житлової та нежитлової нерухомості, які розташовані в зонах відчуження та безумовного (обов`язкового) відселення, визначені законом, в тому числі їх частки;
в)          будівлі дитячих будинків сімейного типу;
г)          гуртожитки;
ґ) житлова нерухомість непридатна для проживання, у тому числі у зв`язку з аварійним станом, визнана такою згідно з рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаної територіальної громади, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад;
д)      об`єкти житлової нерухомості, в тому числі їх частки, що належать дітям-сиротам, дітям, позбавленим батьківського піклування, та особам з їх числа, визнаним такими відповідно до закону, дітям-інвалідам, які виховуються одинокими матерями (батьками), але не більше одного такого об`єкта на дитину;
е) об`єкти нежитлової нерухомості, які використовуються суб`єктами господарювання малого та середнього бізнесу, що провадять свою діяльність в малих архітектурних формах та на ринках;
є) будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств;
ж) будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018- 2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку;
з)     об`єкти житлової та нежитлової нерухомості, які перебувають у власності громадських організацій інвалідів та їх підприємств;
и) об`єкти нерухомості, що перебувають у власності релігійних організацій, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, та використовуються виключно для забезпечення їхньої статутної діяльності, включаючи ті, в яких здійснюють діяльність засновані такими релігійними організаціями добродійні заклади (притулки, інтернати, лікарні тощо), крім об`єктів нерухомості, в яких здійснюється виробнича та/або господарська діяльність;
і) будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів незалежно від форми власності та джерел фінансування, що використовуються для надання освітніх послуг;
ї) об`єкти нежитлової нерухомості державних та комунальних дитячих санаторно- курортних закладів та закладів оздоровлення та відпочинку дітей, а також дитячих санаторно-курортних закладів та закладів оздоровлення і відпочинку дітей, які знаходяться на балансі підприємств, установ та організацій, які є неприбутковими і внесені контролюючим органом до Реєстру неприбуткових установ та організацій. У разі виключення з Реєстру неприбуткових установ та організацій декларація подається платником податку протягом 30 календарних днів з дня виключення, а податок сплачується починаючи з місяця, наступного за місяцем, в якому відбулося виключення з Реєстру неприбуткових установ та організацій;
й) об`єкти нежитлової нерухомості державних та комунальних центрів олімпійської підготовки, шкіл вищої спортивної майстерності, центрів фізичного здоров`я населення, центрів з розвитку фізичної культури і спорту інвалідів, дитячо-юнацьких спортивних шкіл, а також центрів олімпійської підготовки, шкіл вищої спортивної майстерності, дитячо-юнацьких спортивних шкіл і спортивних споруд всеукраїнських фізкультурно-спортивних товариств, їх місцевих осередків та відокремлених підрозділів, що є неприбутковими та включені до Реєстру неприбуткових установ та організацій. У разі виключення таких установ та організацій з Реєстру неприбуткових установ та організацій декларація подається платником податку протягом 30 календарних днів з дня виключення, а податок сплачується починаючи з місяця, наступного за місяцем, в якому відбулося виключення з Реєстру неприбуткових установ та організацій;
к) об`єкти нежитлової нерухомості баз олімпійської та паралімпійської підготовки. Перелік таких баз затверджується Кабінетом Міністрів України;
л) об`єкти житлової нерухомості, які належать багатодітним або прийомним сім`ям, у яких виховується п`ять та більше дітей.
Підпунктом 266.6.1. пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.
Згідно підпункту 266.3.1. пункту 266.3 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
Відповідно до пп. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України, база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Нормою підпункту 266.4.1. пункту 266.4 статті 266 ПК України закріплено пільги зі сплати податку.
Зокрема, база оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи - платника податку, зменшується:
а)     для квартири/квартир незалежно від їх кількості - на 60 кв. метрів;
б)     для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості - на 120 кв. метрів;
в)     для різних типів об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток (у разі одночасного перебування у власності платника податку квартири/квартир та житлового будинку/будинків, у тому числі їх часток), - на 180 кв. метрів.
Таке зменшення надається один раз за кожний базовий податковий (звітний) період (рік).
Сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями) (пп. 266.4.2. п. 266.4 ст. 266 ПК України).
Отже, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є одним із видів податку на майно, особливістю якого, є встановлення його ставок та пільг на місцевостях відповідними повноважними органами місцевого самоврядування.
На підставі приписів пп. 266.4.2 п. 266.4 ст. 266 ПК України до повноважень сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, належить     встановлення пільг     з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
За приписами п. 30.1 ста. 30 ПК України, податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.
Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.
Тобто, податковою пільгою є часткове або повне звільнення осіб від сплати певного податку за наявності передбачених та закріплених юридичних фактів. Це означає, що податкова пільга поширюється виключно на певну категорію осіб, у той час, як для інших платників податків обов`язок щодо його сплати є незмінним.
При цьому, будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб) у розрізі податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не є податковою пільгою, яка встановлюється органом місцевого самоврядування.
Такі будівлі, споруди є прямо визначеними Податковим кодексом України об`єктами нерухомості, які не підлягають оподаткуванню взагалі, тобто наявність яких, податкове законодавство не пов`язує з виникненням у платника податкового обов`язку.
Відтак, для правильного вирішення даних правовідносин, є встановлення обставини, чи є нерухоме майно, що належить позивачу, об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Так, абзац "є" підпункту 266.2.2. пункту 266.1 статті 266 ПК України, встановлює, що не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.
При цьому, у абзаці "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України законодавцем використано правову конструкцію, яка передбачає одночасно дві умови для звільнення об`єкта нерухомості від оподаткування податком на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, а саме: 1) суб`єкт, який володіє об`єктами нерухомості повинен бути сільськогосподарським товаровиробником 2) об`єкт нерухомості (будівля, споруда) повинен використовуватись безпосередньо у сільськогосподарській діяльності такого сільськогосподарського товаровиробника.
За приписами підпункту 14.1.129-1. пункту 14.1 статті 14 ПК України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду.
Відповідно до статті 5 ПК України поняття, правила та положення, установлені цим Кодексом та законами з питань митної справи, застосовуються виключно для регулювання відносин, передбачених статтею 1 цього Кодексу.
У разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу.
Інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.
Відповідно до визначення, яке міститься в пп. 14.1.235 п. 14.1 ст. 14 ПК України, сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.
Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законів України щодо стимулювання утворення та діяльності сімейних фермерських господарств" від 10.07.2018 року № 2497-УІІІ підпункт 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 доповнено словами "або фізична особа - підприємець".
Тобто, з моменту набрання чинності цим Законом, законодавець надає статус сільськогосподарського товаровиробника і фізичним особам-підприємцям, які займаються виробництвом сільськогосподарської продукції та здійснюють операції з її постачання.
Проте, суд першої інстанції дослідивши обставини здійснення Позивачкою підприємницької діяльності у спірний період (2017 рік) правомірно встановив, що Позивачка не мала статус фізичної особи-підприємця, що також не заперечується останньою.
У ході розгляду справи ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції Позивачка не довела, що вона займалась виробництвом сільськогосподарської продукції, а спірний об`єкт безпосередньо використовувався у її сільськогосподарській діяльності.
Крім того, лише факт того, що нерухоме майно Позивачки, є придатним для використання у сільськогосподарській діяльності та відповідає класу будівель "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісництва та рибного господарства", не є достатньою самостійною підставою для не віднесення такого нерухомого майна до об`єкту оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 15 травня 2018 року в справі № 806/2676/17.
Отже, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що Позивачка не відповідає вимогам, які ставляться до суб`єкта-власника нежитлової нерухомості, для звільнення її від податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Крім того, колегія суддів критично розцінює поданий представником Позивачки договір оренди (майнового найму) нежитлового приміщення від 05 березня 2018 року на підтвердження використання Позивачкою будівлі не житлового приміщення площею 2503, 6 м. кв., яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 . у сільськогосподарській діяльності, оскільки вказаний договір не зареєстрований у встановленому законом порядку та нотаріально не посвідчений.
Також, колегія суддів звертає увагу про відсутність доказів які підтверджують факт початку орендних відносин, а саме акта здачі - приймання орендованого приміщення  відповідно до п. 2.1 . вказаного договору, а  також не надано будь - яких доказів виконання даного договору в зазначений період.
Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні адміністративного позову. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Зі змісту     ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 1 ч. 1     ст. 315 КАС України     за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до     ст. 316 КАС України     суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.          
Розглянувши доводи ОСОБА_1 викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст.      241,      242,      243,      308,      310,      315,      316,      321,      322,      325,      328,      329,      331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

    П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення,      а рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2019 року -     без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
       
Головуючий-суддя:                                                                     В.П. Мельничук

                     Судді:                                                                      І.О. Лічевецький 

                                                                                                      О.М. Оксененко

Повний текст складено 10.03.2020 року.