Ухвала
іменем України 
25 травня 2020 року
м. Київ
справа № 278/425/15к
провадження № 51-224 ск 17
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі – Суд) у складі:
головуючої              ОСОБА_1 ,
суддів                         ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу заступника прокурора Житомирської області на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 18 лютого 2020 року щодо ОСОБА_4 .
Короткий зміст вироку, оскарженої ухвали та встановлені обставини
За вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 30 січня 
2017 року, залишеним без змін ухвалою Вінницького апеляційного суду від 
18 лютого 2020 року, ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді позбавлення волі на  строк 5 років. 
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з  випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки і покладено на нього виконання обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
Вирішено питання щодо стягнення із засудженого  ОСОБА_4 заподіяних злочином збитків.
Як установив суд, 10 листопада 2014 року близько 12:00 ОСОБА_4 ,перебуваючи на АДРЕСА_1 , під час конфлікту з ОСОБА_5 навмисно штовхнув останнього ногою, від чого той впав на землю, після цього ОСОБА_4 умисно із значною силою стрибнув на праву ногу потерпілого, заподіявши йому тяжких тілесних ушкоджень.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості засудженого та  правильності кваліфікації дій за ч. 1 ст. 121 КК, просить скасувати на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. Вказує, що  апеляційний суд залишив поза увагою допущені місцевим судом порушення статей 50, 65 КК, що призвело до призначення м`якого заходу примусу. Також наголошує, що апеляційний суд усупереч вимогам ст. 439 КПК не виконав вказівок суду касаційної інстанції, а також не навів в ухвалі докладних мотивів залишення апеляційної скарги сторони обвинувачення без задоволення, унаслідок чого оскаржене судове рішення, на його думку, не відповідає положенням ст. 419 КПК. 
Мотиви Суду
За змістом ст. 50 КК значення заходу примусу для досягнення його мети визначається не лише його суворістю, а й домірністю, яка є проявом справедливості.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й  обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
За правилами ст. 75 КК у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту наданих копій судових рішень, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_4 призначено з порушенням указаних норм права.
Як убачається з копії вироку, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, який 
позитивно характеризується, на спеціальних обліках не перебуває, вперше притягується до кримінальної відповідальності, обставину, що пом`якшує покарання, – віктимну поведінку потерпілого, який був ініціатором конфлікту, відсутність обставин, які обтяжують покарання.
Урахувавши зазначені обставини, місцевий суд дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_4 без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою.
Отже, суд першої інстанції, застосовуючи положення ст. 75 КК, реалізував свої дискреційні повноваження у спосіб, передбачений законом.
Переглядаючи кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора, суд апеляційної інстанції, додатково допитавши свідка ОСОБА_6 , перевіривши матеріали кримінального провадження, встановив додаткові обставини, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття та відшкодування шкоди потерпілому.
Також апеляційний суд при вирішенні апеляційної скарги прокурора взяв 
до уваги й особу ОСОБА_4 , який має молодий вік, раніше не судимий, є сиротою, на час ухвалення вироку працював і був звільнений через судимість, на даний час працює. Після ухвалення вироку ОСОБА_4 був узятий на облік у центрі пробації, для відбування умовного покарання та після його відбуття працівники центру звернулися до суду з поданням про звільнення ОСОБА_4 від призначеного покарання з випробуванням. Крім цього, апеляційним судом ураховано, що з часу вчинення злочину минуло близько 6 років, що, на його думку, значно знижує суспільну небезпечність обвинуваченого.
При цьому доводи, які містяться в касаційній скарзі прокурора, за своїм змістом є аналогічними доводам апеляційної скарги та були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який правильно зазначив, що тяжкість вчиненого злочину, відсутність вибачень з боку обвинуваченого, думка потерпілого щодо міри покарання були враховані місцевим судом під час призначення покарання. З таким висновком погоджується і Суд.
Не знайшли свого підтвердження посилання прокурора на порушення вимог ст. 439 КПК. Так, з долучених до касаційної скарги судових рішень убачається, що вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 30 січня 2017 року був двічі предметом перегляду суду апеляційної інстанції та ухвалами від 17 жовтня 2017 року та 08 квітня 2019 року був залишений без змін. Зазначені ухвали апеляційного суду були скасовані постановами Верховного Суду від 20 вересня 2018 року та 07 серпня 2019 року,  зокрема, через м`якість призначеного покарання.
Водночас суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 30 січня 2017 року щодо ОСОБА_4 встановив нові обставини, що пом`якшують покарання, а саме його щире каяття та повне відшкодування потерпілому шкоди за вироком суду, а тому твердження прокурора про те, що апеляційною інстанцією вкотре не взято до уваги вказівок суду касаційної інстанції, не відповідають дійсності.
Усупереч твердженням прокурора в касаційній скарзі ухвала апеляційного суду за  змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
У касаційній скарзі не міститься переконливих і достатніх аргументів щодо істотного порушення норм процесуального та матеріального права під час здійснення апеляційного провадження, а тому і немає необхідності в перевірці матеріалів справи.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з  касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою заступника прокурора Житомирської області на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 
18 лютого 2020 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                     ОСОБА_7 ’єва                                      ОСОБА_3