Ухвала
Іменем України
18 березня 2020року
м. Київ
справа №522/9142/19
провадження № 61-3680ск20
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Штелик С. П., розглянувши касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акціонерний Банк «Укргазбанк» на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 06 червня 2019 року та на постанову Одеського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний Банк «Укргазбанк» про витребування майна з чужого незаконного володіння,
ВСТАНОВИВ:
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до публічного акціонерного товариства Акціонерний Банк «Укргазбанк» про витребування майна із чужого незаконного володіння.
Разом позовною заявою ОСОБА_1 подано заяву про забезпечення позову, в якій останній просив накласти арешт на нежилу будівлю автомийки, бару та офісу, загальною площею 945,2 кв. м., розташовану за адресою АДРЕСА_1 .
В обґрунтування заяви посилався на те, що невжиття заходів забезпечення позову може спонукати відповідача здійснити перереєстрацію права власності або відчуження спірного майна, що у подальшому може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог. 
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06 червня 2019 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року, відкрито провадження у справі та вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежилу будівлю автомийки, бару та офісу, загальною площею 945,2 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалу про забезпечення позову допущено до негайного виконання в порядку, встановленому для виконання судових рішень.
Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що спір стосується права власності на нежиле приміщення автомийки, бару та офісу, загальною площею 945,2 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , а невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак і до порушення права особи на доступ до правосуддя в контексті статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
22 лютого 2020 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ПАТ «АБ «Укргазбанк» на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 06 червня 2019 року та на постанову Одеського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року, в якій скаржник просить скасувати оскаржувані судові рішення та відмовити у задоволенні заяви     ОСОБА_2 про забезпечення позову.
В обґрунтування касаційної скарги заявник зазначає, що суди дійшли помилкового висновку щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки скаржник законним шляхом набув право власності на майно, яке просить витребувати позивач. 
Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, оскаржувані судові рішення, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ПАТ «АБ «Укргазбанк» на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 06 червня 2019 року та на постанову Одеського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року необхідно відмовити з огляду на наступне.
Частиною третьою статті 4 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи
 
Відповідно до прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року №460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Даний закон  набрав чинності 08 лютого 2020 року. Касаційна скарга надіслана засобами поштового зв`язку 22 лютого 2020 року, тобто, після набрання чинності вказаним законом, а відтак під час вирішення питання про прийняття даної касаційної скарги до розгляду суду слід керуватися положеннями процесуального законодавства, чинного станом на день подання касаційної скарги.
Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Статтею 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, серед яких є накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; заборона вчиняти певні дії; заборона іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору.
За змістом частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав, про захист яких просить заявник, та інтересів інших учасників судового процесу.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем для підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, що звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що предметом спору у даній справі є право власності на нерухоме майно та витребування цього майна від відповідача на користь позивача, а тому до вирішення даної справи по суті обмеження прав відповідача як власника є співмірним з заявленими позовними вимогами, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про необхідність забезпечення позову.
Що стосується обмеження ПАТ «АБ «Укргазбанк» у розпоряджанні майном, яке на законних підставах належить відповідачу, то суд апеляційної інстанції зазначив, що такі доводи не спростовують правильність постановленої ухвали, оскільки стосуються розгляду справи по суті, законність набуття права на спірне нерухоме майно буде перевірятися судом першої інстанції.
Таким чином, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що вжиті заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежиле приміщення автомийки, бару та офісу, загальною площею 945,2 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , є співмірними із заявленими вимогами.
Наведені у касаційній скарзі доводи не заслуговують на увагу, оскільки метою застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно є виключення можливості переходу права власності на це майно до третіх осіб та забезпечення реального виконання можливого судового рішення.
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвал, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Керуючись частинами четвертою, п`ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Акціонерний Банк «Укргазбанк» на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 06 червня 2019 року та на постанову Одеського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний Банк «Укргазбанк» про витребування майна з чужого незаконного володіння
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                              А. А. Калараш
В. М. Сімоненко
С. П. Штелик