ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2020 року	Львів	Справа № 1.380.2019.003110 пров. № А/857/1402/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді:                                                 Гудима Л.Я.,
суддів:                                                                      Довгополова О.М., Святецького В.В.,
за участю секретаря судового засідання:             Гнідець Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в режимі відеоконференції апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2019 року, головуючий суддя – Гулик А.Г., ухвалене о 15:38 год. у м. Львові, повний текст якого складено 02.01.2020 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-

                                                    В С Т А Н О В И В:

В червні 2019 року позивач – ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив визнати протиправними дії комісії для розгляду рапортів та дії командування військової частини НОМЕР_2 щодо безпідставного надання переваг у виплаті матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік іншим військовослужбовцям, незважаючи на важку хворобу, та щодо безпідставного віднесення до членів сім`ї військовослужбовців, які разом з ними не проживали та не вели спільного побуту, віднесення тестя військовослужбовця до категорії рідних по крові; зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити йому матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік у розмірі місячного грошового забезпечення.
В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що клопотання позивача про надання матеріальної допомоги розглянуто комісією позитивно та прізвище значиться під № 3 у протоколі засідання комісії. Проте, відповідач протиправно не включив позивача до наказу № 214 через те, що комісією безпідставно подавалися на розгляд командира рапорти військовослужбовців, які не мали причин для отримання матеріальної допомоги.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2019 року адміністративний позов задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність комісії для розгляду рапортів з клопотанням про виплату у 2018 році матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 щодо розгляду рапорта ОСОБА_1 про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовців, зареєстрованого 28.09.2018 року за №1438/161; зобов`язано комісію для розгляду рапортів з клопотанням про виплату у 2018 році матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовців, зареєстрованого 28.09.2018 року за №1438/161, та прийняти відповідне рішення за результатами його розгляду, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та Військова частина НОМЕР_1 оскаржили його в апеляційному порядку, які, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просять суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову.
Свою апеляційну скаргу ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що спосіб захисту порушених прав позивача судом попередньої інстанції являється неефективним, оскільки у 2019 році кошти на виплату такої допомоги за 2018 рік у відповідача відсутні, відтак просить адміністративний позов задовольнити повністю.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог Військова частина НОМЕР_1 зазначає те, що комісія військової частини з розгляду рапортів про виплату матеріальної допомоги не є самостійним органом та не наділена повноваженнями приймати ті чи інші рішення стосовно виплати чи відмови у виплаті матеріальної допомоги військовослужбовцям. Протокол засідання комісії не породжує обов`язкових юридичних наслідків, а є лише носієм певної інформації. Через що, в задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю.
В судовому засіданні представник позивача підтримав подану апеляційну скаргу, проти апеляційної скарги відповідача заперечив, вважає оскаржене рішення суду незаконним та повністю підтримав доводи, зазначені у поданій апеляційній скарзі.
Із представником відповідача встановити зв`язок не було можливим, оскільки останній знаходився поза межами мережі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подані апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 06.08.2018 року відповідач прийняв наказ № 257ад “Про створення комісії для розгляду рапортів про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2018 році”.
13.09.2018 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з рапортом про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік у розмірі місячного грошового забезпечення.
28.09.2018 року відбулося засідання комісії для розгляду рапортів, результати якого відображені в протоколі № 4 від 28.09.2018 року.
У листі від 31.05.2018 року №328 відповідач повідомив позивача про те, що на підставі рішення комісії для розгляду рапортів для виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань позивач не включений до переліку осіб, яким необхідно таку допомогу виплатити.
Вважаючи протиправною бездіяльність командира військової частини НОМЕР_1 щодо невключення до наказу № 214 від 28.09.2018 року про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.
Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не подав суду належних до допустимих доказів щодо прийняття рішення комісією для розгляду рапортів з клопотанням про виплату у 2018 році матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 про відмову позивачу у наданні матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовців за результатом розгляду його рапорта.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.
Закон України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” (далі - Закон) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Як встановлено статтею 1 Закону соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно із ч. 2 ст. 9 Закону до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Відповідно до частини 4 цієї статті грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Порядок і розміри грошового забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п.п. 2, 3 постанови КМУ “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” від 30.08.2017 року № 704 (далі – Постанова №704) грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснювати в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації.
Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом МО України від 07.06.2018 року №260 (далі - Порядок) визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.          
Пунктом 2 Порядку передбачено, що грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.
До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; премія.
До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди; допомоги.
Згідно із п. 4 Порядку грошове забезпечення військовослужбовців із числа осіб офіцерського складу, в тому числі слухачів (ад`юнктів, докторантів), рядового, сержантського та старшинського складу (крім військово-службовців строкової служби), включає: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавку за вислугу років; підвищення посадового окладу під час проходження військової служби на території населених пунктів, яким надано статус гірських, та на острові Зміїний; надбавки за особливості проходження служби, за службу в Силах спеціальних операцій Збройних Сил, кваліфікацію, кваліфікаційну категорію, виконання функцій державного експерта з питань таємниць, роботу в умовах режимних обмежень, безперервний стаж на шифрувальній роботі, почесні та спортивні звання; доплати за науковий ступінь та за вчене звання; премію; морську винагороду, винагороди за стрибки з парашутом, за розшук, піднімання, розмінування та знешкодження вибухових предметів, тралення і знешкодження мін, за водолазні роботи та за бойове чергування; одноразові грошові допомоги після укладення першого контракту, для оздоровлення, для вирішення соціально-побутових питань, у разі звільнення з військової служби; інші виплати, які здійснюються відповідно до чинного законодавства України.
Пунктом 1 розділу ХХIV Порядку встановлено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.
Пунктом 7 цього Розділу встановлено, що розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України. До місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та щомісячні додаткові види грошового забезпечення за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.
Під час виплати зазначеної допомоги військовослужбовцям, які перебувають у розпорядженні, та тим, які на день підписання наказу про надання цієї допомоги звільнені від посад, до місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються оклад за військовим званням, посадовий оклад, надбавка за вислугу років та щомісячні додаткові види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які отримували військовослужбовці за останніми займаними посадами.
Також, згідно із  пунктом 9 розділу ХХIV Порядку виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.
Наказом Міністерства оборони України № 65 від 15.02.2018 року “Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2018 рік”, зокрема, пунктом 9 передбачено, що матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань виплачувати військовослужбовцям у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення. Накази про виплату матеріальної допомоги видавати виключно в межах доведених граничних обсягів видатків та отриманих асигнувань на виплату з урахуванням порядку, передбаченого пунктом 7 вказаного наказу після розгляду заяв військовослужбовців. У заявах про виплату матеріальної допомоги зазначаються конкретні причини (важкий стан здоров`я військовослужбовця або членів його сім`ї, смерть рідних по крові або шлюбу, пожежа або стихійне лихо та з інших соціально-побутових питань), які стали підставою для порушення клопотання, та розмір потреби.
Матеріалами справи підтверджено, що  13.09.2018  року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з рапортом про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік у розмірі місячного грошового забезпечення, у зв`язку з важким станом здоров`я. До вказаного рапорту долучив копію виписки із медичної карти стаціонарного хворого №9050.
Відповідно до протоколу № 4 від 28.09.2018 року комісією прийнято рішення про клопотання перед командиром військової частини НОМЕР_1 про надання матеріальної допомоги, зокрема, старшому прапорщику ОСОБА_1 . Однак, навпроти вказаного запису міститься запис, скріплений печаткою,  про те, що такий зроблено помилково.
Таким чином вірним є висновок суду попередньої інстанції про те, що рішення про надання грошової допомоги на підставі рапорта позивача комісією не прийнято.
Аналізуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскільки рішення про надання грошової допомоги комісія для розгляду рапортів за результатами розгляду рапорту позивача на засіданні 28.09.2018 не прийняла, то належним способом захисту порушених прав позивача є визнання  протиправною бездіяльності комісії для розгляду рапортів щодо розгляду рапорта ОСОБА_1 про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовців та зобов`язання комісії розглянути рапорт ОСОБА_1 про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовців.
Позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності командира військової частини НОМЕР_1 щодо не включення позивача до наказу №214 від 28.08.2018 року про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, про визнання протиправними дій комісії для розгляду рапортів та дій командування військової частини НОМЕР_1 щодо безпідставного надання переваг у виплаті матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік іншим військовослужбовцям, незважаючи на важку хворобу, та щодо безпідставного віднесення до членів сім`ї військовослужбовців, які разом з ними не проживали та не вели спільного побуту, віднесення тестя військовослужбовця до категорії рідних по крові, а також про зобов`язання військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік у розмірі місячного грошового забезпечення є передчасними, оскільки такі питання комісією не розглядались та відповідного рішення по них не приймалось.
В частині решти доводів апеляційних скарг колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені сторонами, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені в апеляційних скаргах обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування постанови колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційні скарги на нього слід залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

                                                  П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2019 року у справі №1.380.2019.003110 – без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Л. Я. Гудим 	
судді	 	О. М. Довгополов 	
 	 	В. В. Святецький  	
Повний текст постанови складено 22.05.2020 року.