ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/4293/19  Номер провадження 22-ц/814/284/20	Головуючий у 1-й інстанції Савченко Л.І.  Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.
Суддів: Карпушина Г.Л., Обідіної О.І.
секретар Кальник А.М.

за участю: відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача адв. Корнієнко Н.Ю.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 
на зрішення Октябрського районного суду м. Полтави від 28 листопада 2019 року
у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И В :

У травні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до місцевого суду з вказаним позовом до ОСОБА_1 , посилаючись на те, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 05.11.2014 року були задоволені її позовні вимоги та, в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 02.08.2013 року, стягнуто із ОСОБА_1 на її користь 290486,27 грн., судові витрати у сумі 2904,86 грн. та витрати на правову допомогу у сумі 4000,00 грн. Окрім того, рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 10.06.2015 року були задоволені її позовні вимоги та стягнуто із ОСОБА_1 на її користь заборгованість у сумі 93152 грн. за договором позики. 
Зазначає, що, згідно п.4.6 договору позики від 02.08.2013 року, за несвоєчасне повернення боргу кожен день нараховується пеня у розмірі 0,1% від загальної суми боргу. Відповідно до п.6.1 вказаного договору позики він набуває чинності з моменту надання позики позичальнику і є дійсним до моменту повного його виконання. Оскільки відповідач не сплачує заборгованість за договором позики за рішеннями судів, ОСОБА_2 змушена звернутися до суду з позовом та прохає стягнути з відповідача суму пені за період з 21.11.2017 року по 17.05.2019 року, виходячи із суми боргу 16000,00 дол. США, кількості пропущених днів - 543, за курсом НБУ станом на 28.09.2018 року - 28,14 грн., що в еквіваленті становить 28,14 х 16000 =450240 грн., з врахуванням пені 0,1 % за кожен день у сумі 450,24 грн., що за 543 дні складає 2444870 грн.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтава від 28 листопада 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 02 серпня 2013 року, яка складається із пені за період з 18.05.2018р. по 17.05.2019р. у розмірі 60863,73 грн., судовий збір у розмірі 768,40 грн., а всього 61632,13 грн.
У задоволенні іншої частини позову, відмовлено.

З вказаним рішенням суду не погодилась ОСОБА_2 , яка у поданій апеляційній скарзі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та неправильне застосування норм процесуального права, подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення районного суду скасувати та стягнути з ОСОБА_1 на її користь суму коштів - 168753,86 грн.
В обґрунтування доводів скарги зазначає, що вона погоджується з висновком місцевого суду стосовно наявності підстав для застосування до даних правовідносин положень ст.258 ЦК України, а саме що до вимог про стягнення пені застосовується позовна давність в один рік.
Відтак, сума боргу має розраховуватись на 365 днів в період з 18.05.2018 року по 17.05.2019 року. 
При цьому, вважає, що місцевий суд не вірно в своєму розрахунку взяв за основу для його здійснення суму залишку боргу в розмірі 219822,87 грн., оскільки, на думку позивача, пунктом 4.6 договору позики визначено, що пеня нараховується на загальну суму боргу, що становить 290349,10 грн.

Окрім того, з вказаним рішенням суду не погодився також відповідач, який у поданій апеляційній скарзі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішенням місцевого суду в частині задоволених вимог скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові в повному обсязі.
В обґрунтування доводів скарги зазначає, що місцевим судом безпідставно обраховано суму пені, виходячи з суми заборгованості, яка визначена в доларах США, оскільки за рішенням суду заборгованість стягнуто з гривнях, а позов ОСОБА_2 про стягнення відповідної заборгованості взагалі не містить вимоги про стягнення з боржника боргу в іноземній валюті.
Вважає, що, оскільки заборгованість за договором позики, а саме основна сума боргу з процентами вже стягнута судовим рішенням з відповідача ОСОБА_1 саме в гривні, нарахування пені в іноземній валюті на цю заборгованість не відповідає вимогам закону та по суті вже набувшого чинності судового рішення.
Зазначає, що розмір вже стягнутої з відповідача судовими рішеннями пені за договором позики в розмірі 9455,6 дол. США перевищує існуючу заборгованість за основним зобов`язанням за договором позики.
Зауважує, що оскаржуваним рішенням суду стягнута також пеня з лютого по травень 2019 року, коли прострочення зобов`язання відбулось не з вини кредитора, оскільки ОСОБА_2 мала змогу задовольнити свої вимоги шляхом залишення за собою майна боржника, що не було реалізовано шляхом проведення електронних торгів.

У судовому засіданні відповідач та його представник свою скаргу підтримали та прохали її задовольнити, проти апеляційної скарги позивача заперечували.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення відповідача та його представника приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги відповідача, та про відхилення апеляційної скарги позивача з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права . Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як убачається з матеріалів справи, 02 серпня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, згідно п.1.1 якого позикодавець зобов`язується передати позичальнику грошові кошти у сумі 10000,00 доларів США, а останній зобов`язується прийняти позику та повернути позикодавцеві у визначений договором строк (а.с.7).
Відповідно до п.1.2 Договору позичальник одночасно із поверненням боргу згідно ст.1048 ЦК України за користування позикою зобов`язується сплатити позикодавцю відсотки у розмірі 60% річних, що становить 6000,00 доларів США.
Строк позики становить 6 місяців з моменту фактичної передачі грошових коштів, указаних в п.2.1, остаточною датою повернення позики є 01 січня 2014 року, що встановлено п.п.3,1, 3.2 Договору.
Зі змісту п.4.4 Договору вбачається, що, по настанні дати, вказаної в п.3.2 цього Договору, позичальник зобов`язується протягом цього ж дня повернути суму позики.
За несвоєчасне повернення боргу, за кожну добу нараховується пеня у розмірі 0,1% від загальної суми боргу, що встановлено п.4.6 Договору.
Згідно п.6.1 Договору цей договір набуває чинності з моменту надання позики Позичальнику (що підтверджується відповідною розпискою від позичальника) і є дійсним до моменту його повного виконання (а.с.7).

Установлено, що відповідач свої зобов`язання за вказаним договором позики належним чином не виконував.

       Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

       Так, рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 05 листопада 2014 року (справа №554/122/14-ц) позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 290486,27 грн. в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 02.08.2013 року.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 2904,86 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 4000,00 грн., а всього 297391,13 коп.
В стягненні моральної шкоди ОСОБА_2 відмовлено.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики удаваним, відмовлено за безпідставністю позовних вимог (а.с.28).
Із заяви ОСОБА_2 про збільшення позовних вимог, за вказаним вище позовом, вбачається, що вказаний борг стягнуто станом на 04.11.2014 року (а.с.29). Згідно розрахунку заборгованості станом на 04.11.2019 року основний борг становив 222255,52 грн. та пеня у сумі 68230, 75 грн. (а.с.30).

       В подальшому, заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 10 червня 2015 року позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, задоволено.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 93152,04 грн. та судовий збір в розмірі 537,00 грн. (а.с.32-34).
       Місцевим судом установлено, що стягнута заборгованість у сумі 93152,04 грн.є пенею.

Із відповіді Шевченківського ВДВС м. Полтави ГТУЮ у Полтавській області від 16.01.2019 року за вих. №2884 вбачається, що станом на 15.01.2019 року на виконанні у відділі перебувають наступні виконавчі провадження :
1) ВП №46366690 по виконанню виконавчого листа №2/554/110/2014 від 21.01.2015 року, виданого Октябрським районним судом м. Полтави про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості на суму 290485,27 грн.. Залишок боргу складає 219822,87 грн., виконавчого збору 21982,28 грн., витрат -69 грн., а всього 241874,20 грн.,
2) ВП №48788640 по виконанню виконавчого листа №2/554/1137/2015 від 18.09.2015 року, виданого Октябрським районним судом м. Полтави про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості на суму 93689,40 грн. Залишок боргу складає 70526,23 грн., виконавчого збору 7052,62 грн., витрат 69 грн., всього 77647,85 грн.,
3) ВП №54221687 по виконанню виконавчого листа №554/14897/15 від 13.06.2017 року, виданого Октябрським районним судом м. Полтави про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості на суму 578,76 грн., виконавчого збору 57, 87 грн., витрат 150,00 грн., всього 786,63 грн. (а.с.31).

З листа Шевченківського ВДВС м. Полтави ГТУЮ у Полтавській області від 10.07.2019 року за вих. №47144 вбачається, що на виконанні у відділі перебуває ЗВП № 46564114 про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 По ВП № 46366690, ВП №48788640 звернення стягнення на дохід боржника не здійснювалося, оскільки виконавець має право звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника - за письмовою заявою стягувача або за виконавчими документами, сума стягнення за якими не перевищує п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. По ВП № 46366298 з пенсії боржника стягнуто 5500,27 грн. Державним виконавцем 15.01.2019 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. По ВП №54221687 з пенсії боржника стягнуто 786,63 грн. та винесено постанову про закриття виконавчого провадження від 27.03.2019 (а.с.37).

Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції виходив із того, що, боржник свої зобов`язання не виконав, а саме не повернув заборгованість за договором позики у розмірі 219822,87 грн. (за курсом НБУ станом на 27 серпня 2014 року становило 15 825 доларів США), а тому він зобов`язаний сплатити пеню у передбаченому договором розмірі, за період з 18.05.2018 року по 17.05.2019 року (річний строк позовної давності) в сумі 138536,31. При цьому, місцевий суд, застосував положення ч.3 ст.551 ЦК України та зменшив розмір пені, остаточно визначившиши до стягнення кошти в сумі 60863,73 грн.

Проте, такі висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим по справі обставинам та нормам матеріального права, виходячи з наступного. 

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

       За нормою ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно п.3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Зі змісту ч.ч.1,3 ст.549 ЦК України слідує, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно 2 ст.551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Так, матеріалами справи установлено, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 05 листопада 2014 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 290486,27 грн. в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 02.08.2013 року, судові витрати в сумі 2904,86 грн., витрати на правову допомогу в сумі 4000,00 грн., а всього 297391,13 коп.
При цьому, вказана сума 290486,27 грн. складається з: основний борг - 222255,52 грн. та пеня у сумі - 68230, 75 грн. (а.с.30).

Також, заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 10 червня 2015 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 93152,04 грн. (пеня) та судовий збір в розмірі 537,00 грн. (а.с.32-34).

Так, при подачі даного позову, ОСОБА_2 прохала стягнути на її користь суму пені, яку розраховувала від суми коштів, що вже була стягнута рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 05 листопада 2014 року за її позовом. 
Також, як убачається із контр розрахунку суми боргу в апеляційній скарзі, ОСОБА_2 , при визначені суми пені, враховувала здійснені відповідачем погашення суми боргу.
Окрім того, позивач, обґрунтовуючи своє право вимоги по стягненню пені за доларовим зобов`язанням (договір позики укладений у валюті зобов`язання - Долар США), вказувала, що судовим рішення заборгованість за договором позики була стягнута саме в гривні.

З аналізу наведених вище обставин справи вбачається, що позивач в своєму позові просить стягнути на її користь кошти за договірним зобов`язанням, посилаючись на обставини та суми коштів, визначені судовим рішенням (поза договірне зобов`язання).

Відтак, колегія суддів, аналізуючи матеріали справи, приходить до висновку, що визначальним для правильного вирішення даного спору є з`ясування питання чи є поданий ОСОБА_2 позов таким, що відповідає наявному на даний час зобов`язанню між сторонами.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

З наведеного вбачається. що у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Згідно ч.4 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відтак, з моменту винесення рішення суду про стягнення заборгованості за договором позики, стягнення заборгованості за пенею (п.4.6 договору позики від 02.08.2013 року) на підставі договірного зобов`язання, при цьому зі здійснення посилань на суми боргу та інші умови, що встановленні поза договірним зобов`язанням (судовим рішенням) є неприпустимим та суперечить фундаментальним засадам цивільного права.

Так, після пред`явлення позичальником позову дія договірного зобов`язання припиняється, а право на повернення сум позики в особи виникає на підставі рішення суду.

При цьому, наявність судового рішення про стягнення боргу не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч.2 ст.625 ЦК сум у разі прострочення виконання зобов`язання. (Наведене відповідає висновкам Верховного Суду України висвітленим у постанові від 22 березня 2017року у справі № 6-2311цс16.)

Тобто, в даному випадку, ОСОБА_2 здійснила захист своїх цивільних прав, шляхом звернення до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 суми заборгованості за договором позики, чим припинила дію договірного зобов`язання, правовідносини стали позадоговірними, відтак, у зв`язку з цим в позивача відсутнє право на стягнення передбаченої договором від 02.08.2013 року пені, проте, остання не позбавлена можливості вирішення питання про застосування до даних правовідносин положень ст.625 ЦК України.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення місцевого суду з постановленням нового про відмову в позові за його безпідставності.

Статтею 141 ЦПК України визначено механізм розподілу судових витрат між сторонами, частиною першою якої встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Окрім того, ухвалами суду було відстрочено сплату судового збору ОСОБА_1 в сумі 1152,60 грн. та ОСОБА_2 в сумі 2070,00 грн., а всього 3222,60 грн.

Відтак, оскільки даною постановою позов ОСОБА_2 залишено без задоволення, то суму судового збору, яка підлягала оплаті обома апелянтами при подачі ними скарг, необхідно стягнути з неї на користь держави.

У відповідності до п.п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, п.п.3,4 ч.1 ст.376, ст.ст.382,383 ЦПК України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , - задовольнити частково.
Рішення Октябрського районного суду м. Полтава від 28 листопада 2019 року,- скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь держави судові збір у сумі - 3222,60 (три тисячі двісті двадцять дві гривні 60 коп.) грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ                                                Т.О. Кривчун

СУДДІ                                                        Г.Л. Карпушин

О.І. Обідіна