ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 травня 2020 р.	Справа № 520/12151/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Сіренко О.І.,
Суддів: Калиновського В.А. ,  Кононенко З.О. ,
          розглянувши у порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.01.2020 року  по справі № 520/12151/19
          за позовом         ОСОБА_1  
          до         ІНФОРМАЦІЯ_1                
          про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з  адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просить суд: 1) визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не виплати відповідно до п. 1 наказу начальника НОМЕР_1 Головного військового представництва Міністерства оборони України від 24.01.2019 року № 10 премії ОСОБА_1 на день виключення його зі списків особового складу НОМЕР_1 Головного військового представництва Міністерства оборони України; 2) зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 премію відповідно до п. 1 наказу начальника НОМЕР_1 Головного військового представництва Міністерства оборони України від 24.01.2019 року № 10.
В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що Міністром оборони України видано окреме доручення, згідно якого за підсумками 2018 року дозволено заохотити одноразово премією військовослужбовців. На виконання зазначеного доручення видано наказ від 24.01.2019 року №10 “Про преміювання особового складу представництва за підсумками 2018 року”, в якому встановлено виплатити премію за підсумками 2018 року у розмірі місячного грошового забезпечення позивачу. Як зазначає позивач, на час подачі позову зазначений наказ є чинним та безпідставно відділом фінансового забезпечення Харківського обласного військового комісаріату нереалізований, що є грубим порушенням законодавства України та соціальних гарантій військовослужбовців. Не погоджуючись з неправомірною бездіяльністю позивач звернувся до суду.
16.01.2020 року рішенням Харківського окружного адміністративного суду позов ОСОБА_1 задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не виплати відповідно до п.1 наказу начальника НОМЕР_1 Головного військового представництва Міністерства оборони України від 24.01.2019 року №10 премії ОСОБА_1 Зобов`язано Харківський обласний військовий комісаріат нарахувати та виплатити ОСОБА_1 премію відповідно до п.1 наказу начальника НОМЕР_1 Головного військового представництва Міністерства оборони України від 24.01.2019 р. №10.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Харківській обласний військовий комісаріат звернувся до Другого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняте нове, яким відмовити позивачу у задоволені заявлених вимог повністю.   
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання. Стверджує, що судом першої інстанції    не взято до уваги факту, що при прийнятті наказу начальника 4104 Головного військового представництва Міністерства оборони України від 24.01.2019 р. №10 не розраховано та не здійснено відповідного фінансування органів Збройних сил України, а також  на факт відсутності коштів, які виділяються окремо Командуванням сухопутних військ ЗСУ для виконання відповідного наказу. Звертає увагу на те, що кошти на виплату премії не надійшли, як і жодних роз`яснень з приводу спірного питання, а фінансування на виплату грошового забезпечення військовослужбовцям військових представництв проводиться лише в межах щомісячного грошового забезпечення без врахування додаткових заохочувальних виплат.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню  з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що   ОСОБА_1 з 25.09.2002р. по 30.07.2019р. проходив військову службу у НОМЕР_1 Головному військовому представництві Міністерства оборони України, що підтверджується довідкою від 05.11.2019р. за № 118/58 118 Військового представництва МОУ.
Міністром оборони України видано окреме доручення №248/3/9/1/1619 від 27.12.2018р., згідно якого за підсумками 2018 року відповідно до ст. 15,25,27 дисциплінарного статуту ЗС України дозволено заохотити одноразово премією військовослужбовців: в грудні 2018 року апарату Міністерства оборони України в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.
На виконання окремого доручення Міністра оборони України від 27.12.2018 року №248/3/9/1/1619  начальником 4104 Головного військового представництва видано наказ від 24.01.2019 року №10 “Про преміювання особового вкладу представництва за підсумками 2018 року”, в п.1 якому встановлено виплатити премію за підсумками 2018 року у розмірі місячного грошового забезпечення, зокрема, згідно п.п. 8 начальнику групи -  підполковнику ОСОБА_1 .
Витяг з наказу начальника 4104 Головного військового представництва щодо преміювання особового складу від 24.01.2019р. за № 10 на адресу ХОВК для реалізації та отриманий останнім, що не заперечується відповідачем у справі.
Особовий склад 4104 ГВП МОУ відповідно до письмових розпоряджень вищестоящого органу військового управління перебувало на фінансовому забезпечені в облвійськоматі по виплаті грошового забезпечення військовослужбовцям і заробітної плати працівникам, що не заперечується сторонами.
На підставі наказу директора Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України від 18.07.2019 року № 169 позивача звільнено від займаної посади помічника провідного інженера НОМЕР_1 Головного військового представництва Міністерства оборони України та призначено для подальшого проходження служби до 118 військового представництва Міністерства оборони України, 30.07.2019 року виключено зі списків 4104 Головного військового представництва Міністерства оборони України.
Вказане узгоджується з наданими до матеріалів справи довідками від 05.11.2019 року № 118/58 та 118/63 118 військового представництва Міністерства оборони України.
Позивач звертався до ХОВС з заявою щодо виплати заборгованості з виплати премії відповідно до наказу начальника НОМЕР_1 ГВП МОУ від 24.01.2019 року № 10.
Відділ фінансового забезпечення ХОВК не здійснив повний розрахунок належного позивачу грошового забезпечення не виплативши заборгованість - премію відповідно до наказу начальника НОМЕР_1 ГВП МОУ від 24.01.2019 року № 10.
Не погодившись із такою бездіяльністю відповідача, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.
Приймаючи рішення про  задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для  не виплати премії позивачу відповідно до п.1 наказу начальника НОМЕР_1 Головного військового представництва Міністерства оборони України від 24.01.2019 №10.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Положеннями частин 1-4  ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII  встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженою наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 року № 260 (далі - Інструкція №260) (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), визначено порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.
Згідно з пунктом 1.2 Інструкції №260 грошове забезпечення військовослужбовців визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Пунктом 31.1 Інструкції №260 передбачено, що командири (начальники) військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій Збройних Сил України мають право преміювати осіб офіцерського складу, осіб рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, за їх особистий внесок у загальні результати служби. Командир військової частини має право позбавляти військовослужбовців премії повністю або частково.
Відповідно до пункту 31.7 Інструкції №260 рішення про виплату премії, зменшення її розміру або позбавлення в повному розмірі оформлюється наказом командира військової частини на підставі поданих за командою в кінці місяця клопотань безпосередніх командирів (начальників) про виплату (позбавлення повністю або частково) премії підлеглим військовослужбовцям. У рапортах з клопотанням про позбавлення премії (повністю або частково) зазначаються конкретні причини, які стали підставою для цього.
Відповідно ч.1 ст.51 Бюджетного кодексу України, керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.
Згідно п.15 Закону України "Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України" №551-XIV, До військовослужбовців застосовуються такі заохочення: а) схвалення; б) подяка; в) додаткове звільнення з розташування військової частини або корабля на берег поза чергою (для військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); г) повідомлення батькам або колективу за місцем роботи чи навчання військовослужбовця до призову (вступу) на військову службу про зразкове виконання ним військового обов`язку та отримані заохочення; ґ) додаткова відпустка строком до 5 діб (для військовослужбовців строкової військової служби); д) грамота; е) цінний подарунок; є) грошова премія; ж) занесення прізвища військовослужбовця до Книги пошани військової частини (корабля); з) дострокове присвоєння чергового військового звання; и) почесні нагрудні знаки; і) відомчі заохочувальні відзнаки.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, наказом начальника 4104 Головного військового представництва Міністерства оборони України від 24.01.2019 р. №10 встановлено виплатити премію військовослужбовцям за грудень 2018 р. у розмірі місячного грошового забезпечення, зокрема, ОСОБА_1 .
Зазначений наказ є чинним, однак безпідставно відділом фінансового забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_2 не реалізований.
Доказів того, що позивач притягався до адміністративної або до дисциплінарної відповідальності матеріали справи не містять, а  відповідачем не надано. Також відсутні накази про зменшення розміру премії на підставі поданих за командою в кінці місяця клопотань безпосередніх командирів (начальників) про виплату (позбавлення повністю або частково) премії позивача, відсутні також рапорти з клопотанням про позбавлення премії (повністю або частково) позивача із зазначенням конкретних причин, які стали підставою для цього.
Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право вільно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У справі "Кечко проти України" Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу №1  Конвенції, про захист прав людини і основоположних свобод, зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п. 23 Рішення).
Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.
У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
При цьому, відповідачем не надано жодних доказів в підтвердження факту відсутності в бюджеті відповідного рівня коштів на реалізацію чинного наказу та преміювання позивача. 
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для не виплати відповідно до п. 1 наказу начальника 4104 Головного військового представництва Міністерства оборони України від 24.01.2019 року № 10 премії ОСОБА_1 на день виключення його зі списків особового складу 4104 Головного військового представництва Міністерства оборони України.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач у спірних  правовідносинах допустив протиправну бездіяльність в порушення  вимог ч.3 ст.2 КАС України.
Відповідно до ч. 2  ст. 77 КАС України   в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не було доведено правомірність бездіяльності  у спірних правовідносинах.
Доводи  апелянта про те, що грошове забезпечення військовослужбовців здійснюється в межах щомісячного грошового забезпечення без врахування додаткових заохочувальних виплат, а також відносно запитів про законність виплати і видання начальниками військових представництв наказів про виплату одноразової премії, колегія суддів відхиляє, оскільки відсутність на рахунках відповідача коштів для таких виплат не може слугувати підставою для їх невиплати, наказ про встановлення премії не оскаржувався.
За змістом  п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "RuizTorija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Отже, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
На підставі викладеного, колегія суддів  вважає вірним захистити права позивача належним чином та зобов`язати Харківський обласний військовий комісаріат нарахувати та виплатити ОСОБА_1 премію відповідно до п. 1 наказу начальника НОМЕР_1 Головного військового представництва Міністерства оборони України від 24.01.2019 року № 10.
Згідно з частиною 1  статті 2 КАС України  завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується  з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
У відповідності до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1  залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.01.2020 року по справі № 520/12151/19  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	О.І. Сіренко	
Судді	(підпис)  (підпис) 	В.А. Калиновський    З.О. Кононенко