Постанова
Іменем України
 
17 червня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 712/446/18
провадження № 61-46951св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Сімоненко В. М.,
суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В. (суддя-доповідач),                Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Регіональний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області на постанову Апеляційного суду Черкаської області від 09 жовтня 2018 року у складі колегії суддів: Храпка В. Д., Бондаренка С. І., Сіренка Ю. В., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2018 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.  
Позов обґрунтовано тим, що він працював у відповідача провідним консультантом-адміністратором технічного сервісного центру № 7141 Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України Черкаській області з 03 січня 2017 року. Наказом від 20 грудня 2017 року звільнений з роботи за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України за систематичне неналежне виконання посадових обов`язків. В наказі про звільнення не вказано коли саме він був притягнутий до відповідальності за систематичне невиконання службових обов`язків, в чому конкретно виразилась ця систематичність також не зазначено. Підставою для звільнення є службова перевірка, до участі в якій його не допустили, з її висновками останнього не ознайомили, а тому він був позбавлений можливості оскаржити її. В період звільнення, а саме 22 грудня 2017 року позивач хворів і перебував на лікарняному, а тому відповідач згідно з пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України не мав права його звільняти. Вказане свідчить про незаконність наказу, а тому він підлягає скасуванню.
Посилаючись на те, що позивач звільнений незаконно,  ОСОБА_1 просив суд поновити його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 липня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач при звільненні ОСОБА_1 дотримався обов`язкових умов щодо звільнення з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 09 жовтня 2018 року рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 липня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано незаконним та скасовано наказ Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України у Черкаській області від 20 грудня 2017 року «Про звільнення ОСОБА_1 ».
Поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного консультанта-адміністратора територіального сервісного центру № 7141 Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України у Черкаській області.
Стягнуто з Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України у Черкаській області на користь ОСОБА_1 86 102,28 грн за вимушений прогул.
Стягнуто з Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України у Черкаській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду 3 000,00 грн.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Судове рішення апеляційної інстанції мотивовано тим, що дисциплінарне стягнення у вигляді догани застосовано до ОСОБА_1 за неналежне виконання службового обов`язку 08 грудня 2017 року, тобто після дисциплінарного проступку, вчиненого 11 серпня 2017 року, за що був звільнений з роботи. Притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани не враховувалось при звільненні з роботи позивача за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України, тому звільнення ОСОБА_1 проведено з порушенням законодавства про працю і він підлягає поновленню на роботі. Разом з тим, керуючись статтею 235 КЗпП України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 86 102,28 грн. Крім того, враховуючи характер правовідносин, глибину фізичних та душевних страждань ступінь вини відповідача, вимог розумності та справедливості, суд прийшов до висновку про відшкодування моральної шкоди в розмірі 3 000,00 грн.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
07 листопада 2018 року Регіональний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Апеляційного суду Черкаської області від 09 жовтня 2018 року, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.
Ухвалою Верховного Суду від 07 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників  справи 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що судом апеляційної інстанції не взято до уваги клопотання представника відповідача про перенесення розгляду справи у зв`язку з перебуванням в лікарні, що позбавило роботодавця надати пояснення та заперечення по суті справи та суттєво вплинули на прийняття незаконного судового рішення.
Висновком службової перевірки від 07 грудня 2017 року ОСОБА_1 рекомендовано притягнути до дисциплінарної відповідальності та наказом від 18 грудня 2017 року № 196 йому оголошено догану. Оскільки положеннями статті 147 КЗпП визначено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з заходів стягнення: догана або звільнення, тому з урахуванням не знятої догани у ОСОБА_1 , відповідачем прийнято рішення застосувати до працівника за повторне правопорушення стягнення у вигляді звільнення. Крім того, апеляційний суд не врахував систематичності невиконання ОСОБА_1 посадових обов`язків без поважних причин.
Також, 22 грудня 2017 року роботодавець, у зв`язку з отриманням інформації щодо тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 після проведеної процедури звільнення, змінив дату звільнення з роботи на 30 грудня 2017 року. Проте правомірність видачі та отримання в медичному закладі не за місцем проживання ОСОБА_1 лікарняних листів підписаних неналежною особою викликають сумнів.
Отже, роботодавцем виконано всі необхідні законні умови для розірвання трудового договору на підставі пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України, яким апеляційний суд надав неправильну правову оцінку та скасував законне судове рішення.
Доводи інших учасників справи
У лютому 2019 року ОСОБА_1 направив до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, який обґрунтовано тим, що фактично про проведене службове розслідування позивачу стало відомо в день винесення наказу про звільнення, про що свідчить відсутність його підпису на висновку службового розслідування. Тобто, винесена відповідачем щодо позивача догана є неправомірною, оскільки винесена з порушенням діючого законодавства.
Посилання відповідача в касаційній скарзі на правомірність звільнення ОСОБА_1 за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України є безпідставним, оскільки систематичним порушенням трудової дисципліни вважаються порушення, вчинені працівником, який і раніше порушував трудову дисципліну, за що притягався до дисциплінарної та громадської відповідальності, і порушив її знову. Одноразове порушення працівником трудової дисципліни не може бути підставою для його звільнення з роботи, за винятком керівників, які можуть бути звільнені за одноразове грубе порушення трудових обов`язків. Отже, неправомірно винесена щодо позивача догана від 18 грудня 2017 року не свідчить про наявність ознак систематичного порушення трудової дисципліни.
Крім того неправомірним є той факт, що наказом від 20 грудня 2017 року                     № 60 о/с позивача було звільнено з 22 грудня 2017 року, в день коли ОСОБА_1 перебував на лікарняному. Згідно з листом непрацездатності дата виходу позивача на роботу є 30 грудня 2017 року, проте вказана дата припадає на вихідний день. 02 січня 2018 року позивачу було видано лист непрацездатності строком до 11 січня 2018 року включно.
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
Наказом від 03 січня 2017 року № 10/с ОСОБА_1 був прийнятий на посаду провідного консультанта-адміністратора територіального сервісного центру регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області.
11 серпня 2017 року ОСОБА_1 , виконуючи свої посадові обов`язки перереєстрував в територіальному сервісному центрі автомобіль «Мазда 6» номерний знак НОМЕР_1 , 2008 року випуску, за ОСОБА_2 
01 грудня 2017 року ОСОБА_2 звернувся зі скаргою на неправомірні дії ОСОБА_1 .
За вказаною скаргою було проведено службове розслідування та 07 грудня 2017 року було складено висновок відповідно якого дії ОСОБА_1 по реєстрації автомобіля визнано такими, що суперечать вимогам чинного законодавства та рекомендовано притягнути останнього до дисциплінарної відповідальності.
Із вказаним висновком ОСОБА_1 не був ознайомлений.
08 грудня 2017 року ОСОБА_1 виконуючи свої службові обов`язки оглянув транспортний засіб BARKAS НОМЕР_2 за місцем його знаходження і неправильно визначив кількість місць в транспортному засобі.
По даному факту було проведено службове розслідування та 09 грудня 2017 року було складено висновок, відповідно до якого його дії щодо огляду автомобіля визнано такими, що суперечать вимогам чинного законодавства та рекомендовано притягнути останнього до дисциплінарної відповідальності.
Із вказаним висновком ОСОБА_1 був ознайомлений 15 грудня 2017 року.
Наказом в.о. начальника Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області від 18 грудня 2017 року за неналежне виконання посадових обов`язків ОСОБА_1 було оголошено догану.
Із наказом позивач був ознайомлений 19 грудня 2017 року.
Наказом від 20 грудня 2017 року за неодноразове порушення у продовж 2017 року, а саме: 31 січня 2017 року, 05 квітня 2017 року та 11 травня 2017 року перереєстрацію в територіальному сервісному центрі автомобіля «Мазда 6», номерний знак НОМЕР_3 , із порушенням пункту 15 постанови Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року звільнено з роботи за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України з 22 грудня 2017 року.
ОСОБА_1 з 22 грудня 2017 року по 30 грудня 2017 року був тимчасово непрацездатним у зв`язку з чим був виданий лікарняний лист.
Наказом Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області від 06 березня 2018 року змінено дану звільнення з 22 грудня 2017 року на 30 грудня 2017 року під час знаходження справи в провадженні суду.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірвано в разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо раніше до нього застосовувались заходи дисциплінарного стягнення.
Пленум Верховного Суду України в пунктах 18, 22 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 роз`яснив, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника. При цьому суди не праві визнавати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. При розгляді таких спорів судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно виявилося порушення, яке стало приводом до звільнення; чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України; чи додержано власником або уповноваженим ним органом передбачених статями 147-1, 148, 149 КЗпП України правил і порядку застосування дисциплінарних стягнень.
Відповідно до частини другої статті 149 КЗпП України за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. До таких видів стягнення згідно з частиною першою статті 147 КЗпП України належать: догана та звільнення. Звільнення працівника за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України - є видом дисциплінарного стягнення. У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, у чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України. Зокрема, у справі про звільнення за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України суд повинен з`ясувати, чи передував безпосередньо звільненню дисциплінарний проступок, за який не застосовувалися інші заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, та чи можна вважати у зв`язку з вчиненням його систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.
Відповідно до пункту 23 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України за передбаченими пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.
У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (стаття 151 КЗпП України), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року.
Як вбачається з матеріалів справи, підставою для звільнення за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України є незаконна перереєстрація упродовж 2017 року, а саме 31 січня 2017 року, 05 квітня 2017 року та 11 серпня 2017 року.
За перереєстрацію автомобіля 31 січня 2017 року і 05 квітня 2017 року ОСОБА_1 до відповідальності не притягувався.
Дисциплінарне стягнення у вигляді догани застосовано за неналежне виконання службового обов`язку 08 грудня 2017 року, тобто після дисциплінарного проступку, вчиненого 11 серпня 2017 року, за що був звільнений з роботи.
З огляду на зазначені норми закону та фактичні обставини справи, суд апеляційної інстанції, встановивши, що звільнення ОСОБА_1 проведено з порушенням чинного законодавства, а саме притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани не враховувалось роботодавцем при звільненні з роботи на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України, дійшов обґрунтованого висновку, що позивач підлягає поновленню на роботі.
За змістом статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновленні на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Разом з тим, оскільки позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 86 102,28 грн, апеляційний суд правильно стягнув саме такий розмір середнього заробітку з відповідача у зв`язку з тим, що суд не може вийти за межі позовних вимог.
Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Згідно з роз`ясненнями, які містяться в пунктах 9, 13 постанов Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 судам необхідно враховувати, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення. Невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості.
Отже, суд апеляційної інстанції, виходячи з характеру спірних правовідносин та враховуючи глибину фізичних та душевних страждань, ступінь вини відповідача, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення моральної шкоди у розмірі 3 000,00 грн.
Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.
За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Враховуючи те, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховний Суд поновлює дію постанови Апеляційного суду Черкаської області від 09 жовтня 2018 року, яка була зупинена в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 86 102,28 грн та моральної шкоди в розмірі 3 000,00 грн.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області залишити без задоволення.
Постанову Апеляційного суду Черкаської області від 09 жовтня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                   В. М. Сімоненко
 
Судді:                                                                                               А. А. Калараш
 
                                                                                                          С. Ю. Мартєв
 
                                                                                                          Є. В. Петров
 
                                                                                                           С. П. Штелик