ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

«02» червня 2020 року

м. Харків

справа № 645/7374/18-ц

провадження № 22ц/818/2892/20

 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів -         Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря – Колосовської А.Р.,

учасники справи: 

позивачка –                               ОСОБА_1 , представник позивачки – ОСОБА_2 ,

відповідач – ОСОБА_3 , представник відповідача – ОСОБА_4 ,

треті особи – ОСОБА_5 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради,

позивач за зустрічним позовом – ОСОБА_3 , представник позивача за зустрічним позовом – ОСОБА_4 ,

відповідачка за зустрічним позовом – ОСОБА_1 , представник відповідачки за зустрічним позовом – ОСОБА_2 

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2020 року в складі судді Іващенко С.О. 
в с т а н о в и в:
У грудні 2018 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_5 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що вона після смерті чоловіка ОСОБА_8 є основним наймачем квартири АДРЕСА_1 , зі складом сім`ї п`ять осіб: ОСОБА_1 – наймач, ОСОБА_3 – син, ОСОБА_5 – дочка, ОСОБА_7 – онука, ОСОБА_6 – онука.

Зазначила, що у вказаній квартирі зареєстрований, зокрема, її син ОСОБА_3 , який у ній не проживає більше двадцяти років. Оплату за комунальні послуги він не здійснює, житлом не користується, фактично проживає за іншою адресою, а саме: АДРЕСА_2 .

Вказала, що відповідач залишив спірне житло добровільно. Ані вона, ані інші особи перешкод у проживанні йому не чинили. На теперішній час ОСОБА_3 добровільно не бажає знятися з реєстрації, комунальні платежі продовжують нараховуватися з урахуванням його реєстрації в квартирі, та вона разом з іншими членами сім`ї вимушена їх оплачувати, що призводить до погіршення матеріального становища сім`ї.

Просила визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, за адресою: АДРЕСА_3 .

Не погоджуючись з позовом, у січні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що він є наймачем, зареєстрований та проживає в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , іншого житла не має.

Вказав, що у зазначеній квартирі проживають також його мати ОСОБА_1 та сестра з чоловіком та дітьми, які протягом останніх шести місяців систематично перешкоджають йому проживати та користуватися житловим приміщенням.

Зазначив, що 15 січня 2019 року він в черговий раз мав намір потрапити до свого житла, але сестра та її чоловік не впустили його до квартири, з приводу чого він звернувся до поліції.

Просив усунути йому перешкоди у користуванні житловим приміщенням – квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , та зобов`язати ОСОБА_1 не чинити йому перешкоди у користуванні зазначеною квартирою.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 – задоволено; визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 ; в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 – відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 через представника подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду – скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог за первісним позовом в повному обсязі, а його зустрічну позовну заяву – задовольнити.

При цьому зазначив, що спірна квартира, яка є його єдиним місцем реєстрації, виділялась його сім`ї, зокрема, з розрахунку на житлову площу й йому, натомість чоловік його сестри, на якого житлова площа не виділялась, проживає у квартирі без реєстрації. Вказав, що він працює водієм у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Транспортна компанія «Трансфер» і його робота пов`язана з тривалими відрядженнями та тривалими рейсами, тому він фізично не може щоденно перебувати у спірній квартирі, однак не залишав її більше ніж на півроку, не втрачав інтерес до цього житла; що його мати та сестра з родиною з листопада 2018 року почали перешкоджати йому проживати у квартирі, у доступі до житла, оскільки бажають приватизувати її без його участі; що акт про його не проживання за підписами свідків не є допустимим доказом, оскільки законом складання таких актів не передбачено; що свідки з боку позивачки є заінтересованими особами, а сусіди, допитані як свідки, бували у квартирі рідко та їм відомо про його не проживання лише зі слів його матері та сестри; що він у 2012 році надавав свою згоду як особа, яка проживає у квартирі, на визнання наймачем квартири ОСОБА_1 ; що він не має іншого житла у користуванні чи власності, його колишня дружина ОСОБА_9 має у власності квартиру, у якій він не проживає та не був зареєстрований, не має права користування нею після розірвання шлюбу; що суд не надав оцінки наданим ним доказам щодо проживання у спірній квартирі, а саме договорам, контракту, заяві про підтвердження запрошення на тимчасову поїздку, постанові у справі про адміністративне правопорушення, постанові про закінчення виконавчого провадження, конвертам та листам, де зазначена адреса його місця проживання саме у вказаній квартирі; що факт його проживання у спірній квартирі підтверджується показаннями свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які вказали, що часто бачили його та його автомобіль біля під`їзду, ОСОБА_12 , яка пояснила, що протягом останнього року він мешкає у неї, оскільки йому перешкоджають користуватися його житлом, свідка ОСОБА_13 , який працює водієм таксі та неодноразово підвозив його додому; що судом перекладено на нього тягар доказування, тоді як саме позивачка мала довести, що він більше 6 місяців не мешкає у спірній квартирі; що його періодичне повернення до квартири переривало строк тимчасової відсутності; що судом не з`ясовано конкретні дати його відсутності у квартирі, натомість викладено суперечливі висновки, що спірним періодом є шість місяців; що він не звертався до уповноважених органів з приводу перешкод у користуванні квартирою до січня 2019 року, оскільки вважав, що відносини з сестрою та її родиною налагодяться; що плата за комунальні послуги у квартирі здійснюється згідно лічильників та площі житлового приміщення та, окрім плати за вивезення сміття, не залежить від кількості зареєстрованих осіб.

22 квітня 2020 року до суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона та її представник вважали, що рішення є законним, а апеляційна скарга – необгрунтованою. При цьому фактично виклали доводи позову. 

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно задовольнити частково, рішення суду – скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_3 без поважних причин не проживає у спірній квартирі понад шість місяців, отже, вимоги його матері ОСОБА_1 щодо визнання його таким, що втратив право користування житлом, підлягають задоволенню, а його зустрічний позов про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням є безпідставним.

Проте, з таким висновком суду погодитися неможливо, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно контрольного талону до ордера № 933, серія А, від 24 травня 2018 року, ОСОБА_8 видано ордер на сім`ю з п`яти осіб на право зайняття трикімнатної квартири, загальною площею 43,92 кв м, АДРЕСА_4 АДРЕСА_5 а саме: ОСОБА_8 – основний наймач, ОСОБА_1 – дружина, ОСОБА_14 – син, ОСОБА_3 – син, ОСОБА_15 – дочка (а. с. 12-13, том 1).

ОСОБА_1 у зв`язку зі смертю чоловіка ОСОБА_8 на підставі рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області від 26 грудня 2012 року № 850 «Про визнання громадян наймачами житлової площі» та додатку до даного рішення визнана наймачем трикімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_6 , зі складом сім`ї п`ять осіб: ОСОБА_1 – наймач; ОСОБА_3 – син; ОСОБА_5 – дочка; ОСОБА_7 – онука; ОСОБА_6 – онука (а. с. 11, том 1).

Як вбачається з довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 13 листопада 2018 року за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (а. с. 14, том 1).

Із акту за підписами сусідів ОСОБА_1 від листопада 2018 року вбачається, що ОСОБА_3 у квартирі  АДРЕСА_1 не проживає більше двадцяти років. Його речі у ній відсутні, за комунальні послуги він не сплачує, за місцем реєстрації не здійснює своє право користування спірним жилим приміщенням, фактично проживає за іншою адресою (а. с. 16-17, том 1).

На підтвердження того, що ОСОБА_3 не несе витрат на сплату комунальних послуг у спірній квартирі позивачкою надано копії квитанцій щодо оплати комунальних послуг, датовані 2018 роком та січнем 2019 року, в яких платниками зазначені ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (а. с. 98-104). 

Із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 21 січня 2019 року № 153279186 вбачається, що відомості щодо реєстрації за ОСОБА_3 права власності на будь-яке нерухоме майно відсутні (а. с. 48, том 1).

Колишня дружина ОСОБА_3 – ОСОБА_9 є співвласником квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить на праві спільної часткової власності їй та ОСОБА_16 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 08 серпня 2017 року № 5-17-302867 (а. с. 49, том 1).

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 розірвано 23 лютого 2019 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а. с. 152, том 1).

З копії трудової книжки ОСОБА_3 та наказу №12П про прийняття на роботу вбачається, що він з 25 травня 2011 року працює у Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортна компанія «Трансфер» на посаді водія автотранспортних засобів (а. с. 61-62, 63, том 1).
На підтвердження проживання в квартирі  АДРЕСА_1 ОСОБА_3 надав до суду копії документів, в яких ця адреса зазначена як його місце проживання, а саме: копію заяви про розірвання шлюбу, контракту 1006/214-061с від 13 серпня 2014 року на навчання ОСОБА_16 , договору № 8338 про надання освітніх послуг від 17 серпня 2018 року, заяви від 01 вересня 2015 року про підтвердження запрошення на тимчасову поїздку в гості до України, конверта про направлення листа ОСОБА_3 з Фрунзенського відділу ДВС Харківського міського управління юстиції від 09 жовтня 2013 року, постанови в справі про адміністративне правопорушення від 23 липня 2013 року щодо ОСОБА_3 , супровідних листів Фрунзенського відділу ДВС Харківського міського управління юстиції від 22 жовтня 2013 року, 09 жовтня 2013 року, 18 червня 2015 року, листа Державного підприємства «Державний автотранспортний науково-дослідний і проектний інститут» від 19 жовтня 2017 року та конверта до цього листа (а. с. 50-60, том 1).

15 січня 2019 року на скорочений номер екстреного виклику поліції надійшло повідомлення ОСОБА_3 щодо сестри та зятя, які не впускають його до квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується роздруківкою з електронної системи та відповіддю Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції у Харківській області від 18 вересня 2019 року (а. с. 64, том 1, а. с. 43, том 2).

Допитані судом першої інстанції як свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_7 пояснили, що ОСОБА_3 з 1993 року припинив проживати в квартирі АДРЕСА_1 , та в 1994 році почав проживати зі своєю дружиною за адресою: АДРЕСА_7 , в якому й мешкає по сьогоднішній день. У квартиру приходив лише в гості на деякі сімейні свята зі своєю дружиною та дочкою. Відповідач в утриманні квартири участі не бере, ремонт не здійснює, не бере участі у сплаті комунальних платежів, його особистих речей у квартирі немає. Оплату комунальних платежів здійснюють за свої особисті кошти ОСОБА_5 та ОСОБА_1 

Свідки ОСОБА_17 та ОСОБА_18 пояснили, що вони є сусідами ОСОБА_1 , періодично бувають у її квартирі, однак ОСОБА_3 у ній не мешкає. 

Свідки ОСОБА_19 та ОСОБА_11 повідомили, що бачили відповідача біля сьомого під`їзду періодично, до 2018 року.

Свідок ОСОБА_12 повідомила про те, що ОСОБА_3 є братом її чоловіка. Він приходив до матері в гості, інколи там ночував. В останнє бачила його в квартирі в 2018 році. Повідомила про те, що в одній кімнаті квартири АДРЕСА_4 проживає ОСОБА_20 , в другій – ОСОБА_21 з батьками, а в третій – позивач разом із відповідачем. Постійно в квартирі АДРЕСА_4 ОСОБА_3 не проживає та наразі мешкає у неї в квартирі.

Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_22 повідомив про те, що інколи підвозив ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_8 до матері. Останній раз підвозив в кінці 2018 року. У квартирі ніколи не бував.

Як вбачається з положень статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. 

Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод).

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, п. 41.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням  фактичних обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені  статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року, справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18.

Вказане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР) необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Як вбачається з матеріалів справи позивачкою не надано належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3 не мешкає у спірній квартирі тривалий час та, зокрема, останні шість місяців перед її зверненням до суду з цим позовом, без поважних причин.

Не проживання відповідача у квартирі  АДРЕСА_1 підтверджується лише актом та показаннями сусідів позивачки, допитаних як свідки. Однак, такі обставини відомі їм лише зі слів самої ОСОБА_1 .

Інших доказів того, що відповідач не мешкає у спірній квартирі більше шести місяців, суду не надано. 

Місце проживання ОСОБА_3 зареєстровано за адресою спірної квартири, інтересу до цього приміщення як до житла він не втрачав, вказував його у правочинах та при листуванні, отримував кореспонденцію за цією адресою.

Проживання ОСОБА_3 у квартирі, що належить його колишній дружині, ОСОБА_9 , також не підтверджується будь-якими доказами, зокрема, актами, обстеженням житлових умов тощо.

Доказів наявності у ОСОБА_3 іншого житла на праві власності або праві постійного користування матеріали справи не містять.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 також не надав належних доказів щодо цього.

Посилання ОСОБА_1 на несплату відповідачем комунальних послуг не є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки ці обставини не свідчать про втрату інтересу відповідача до спірного житла.

Викладене відповідає висновку, якого дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 13 лютого 2020 року у справі № 638/19033/17, провадження № 61-13895св19.

При цьому в суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 пояснив, що ОСОБА_1 здійснювала оплату комунальних платежів і за ОСОБА_3 , тобто своїми діями вона не визнавала ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43).

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Аналіз встановлених судом обставин справи свідчить про те, що втручання у право ОСОБА_3 на проживання у спірній квартирі покладе на нього надмірний тягар, оскільки вона є його єдиним житлом.
Визнання відповідача таким, що втратив право на користування спірною квартирою, не є пропорційним способом захисту прав позивачки, яка не позбавлена можливості звернутися до нього з відповідними вимогами щодо стягнення частини витрат на утримання майна, сплату комунальних послуг тощо.

Як вбачається з матеріалів справи у 2018-2019 роках відносини між ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 погіршились, з приводу чого він 15 січня 2019 року звертався до правоохоронних органів у зв`язку з тим, що сестра та зять не впускають його до квартири.

Отже, останнім часом ОСОБА_3 не проживає у спірній квартирі у зв`язку з неприязними стосунками з матір`ю, сестрою та її чоловіком, тобто у нього наявні поважні причини непроживання у зв`язку з сімейними обставинами.

Як вбачається з показань свідка ОСОБА_12 , дружини брата відповідача, наразі ОСОБА_3 мешкає у неї в квартирі.
Свого житла ОСОБА_3 не має. Спірна квартира є його єдиним житлом.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції не взяв до уваги того, що між сторонами існує конфліктна ситуація з приводу користування спірним житлом, відсутні докази, що відповідач має вільний доступ до квартири, забезпечений іншим житлом, а відтак висновок суду про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив  право користування житлом, і відмова у задоволенні його зустрічних позовних вимог в частині зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні житлом є помилковим, оскільки правові підстави для визнання відповідача таким, що понад шість місяців без поважних причин не проживав у спірній квартирі, відсутні, однак, існує конфліктна ситуація між сторонами, внаслідок якої позивачка чинить перешкоди в користуванні спірним житлом. Натомість вимога ОСОБА_3 в частині усунення перешкод у користуванні житлом, виходячи з обставин справи, задоволенню не підлягає.

Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,  викладеним у постанові від 03 квітня 2020 року у справі № 359/726/18, провадження № 61-9488св19.

Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції зазначеного не врахував, не надав належної оцінки поданим доказам, не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про задоволення позову ОСОБА_1 та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 в частині зобов`язання не чинити перешкод у користуванні житлом. Зустрічний позов в частині усунення перешкод у користуванні спірним житлом не підлягає задоволенню, оскільки ОСОБА_3 не конкретизував, яким чином необхідно усунути перешкоди у користуванні спірним житлом. В суді апеляційної інстанції він пояснив, що позивачка замінила замки, однак, потім уточнив, що у нього ключі від спірної квартири вкрали, однак, жодних доказів щодо цього не надав.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 пояснив, що замки від спірної квартири ОСОБА_1 не міняла.

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 в частині зобов`язання не чинити перешкод ОСОБА_3 в користуванні спірною квартирою з підстав, зазначених вище.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки зустрічний позов та апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, судовий збір за їх подання у розмірі 2978,20 грн (768,40 грн за подання зустрічного позову + 2209,80 грн за подання апеляційної скарги) підлягає стягненню з ОСОБА_1 на його користь.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 – задовольнити частково.
Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2020 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_5 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_21 , ОСОБА_7 , Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням – залишити без задоволення.
Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням – задовольнити частково.
Зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_3 у користуванні квартирою  АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти зустрічного позову – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подачу зустрічного позову та апеляційної скарги в розмірі 2209, 80 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                         І.В. Бурлака

Судді                                                                 О.М. Хорошевський

                                                                       В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 05 червня 2020 року.