П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

04 травня 2020 року                                                                                   м. Київ
 
Справа № 22-5807                                          Головуючий у1-й інстанції - Селезньова Т. В.
Унікальний № 361/503/20                                                                 Доповідач - Пікуль А. А.  

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:
 
                    головуючого                                       Пікуль А. А.
                    суддів                                                  Гаращенка Д. Р.
                                                                                 Невідомої Т. О.
                    
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Броварського районного суду міста Києва від 24 січня 2020 року про відмову у видачі судового наказу у справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення заборгованості з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 за договором від 18 жовтня 2019 року,-
 
у с т а н о в и л а: 
 
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу, в якій просив видати судовий наказ про стягнення заборгованості з ФОП ОСОБА_2 за договором від 18 жовтня 2019 року  у розмірі 13 000 грн, яка виникла у зв`язку  з невиконанням останнім зобов`язання з передачі тротуарної плитки за договором № б/н від 18 жовтня 2019 року (а.с.1-2). 
Ухвалою Броварського районного суду міста Києва від 24 січня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу судового наказу відмовлено за недоведеністю підстав для видачі судового наказу, передбачених п.7  ч. 1 ст. 161 ЦПК України.
          Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконної та необґрунтованої ухвали, просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції  (а.с.15-18).
          Відзиву на апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 у визначений судом строк не подав.
                    
          За правилами ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК Україниапеляційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Броварського районного суду міста Києва від 24 січня 2020 року розглядається апеляційним судом у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
          Заслухавши доповідь судді Пікуль А. А., з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія доходить висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
          
          При розгляді заяви про видачу судового наказу районний суд виходив з такого.
          Заявник вказав районному суду, що на підтвердження заявлених ним вимог він надає суду копію договору, укладеного у письмовій формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості.
          Водночас серед долучених до заяви про видачу судового наказу матеріалів міститься: відсканована смс-переписка; копія паспорта заявника, а також копія паспорта  ОСОБА_2 , на сторінці 5 даної фотокопії міститься рукописний напис такого змісту: Я, ОСОБА_2 взяв передплату у розмірі 13 тисяч грн за тротуарну плитку, поставка даної плитки на 23 жовтня 2019 року, остаток на виплату 11 тисяч грн + доставка (підпис).
          Однак районним судом встановлено, що дана фотокопія не посвідчена у відповідності до вимог ст. 95 ЦПК України не має ознак належного доказу. Виходячи зі змісту та форми наданих заявником матеріалів районний суд дійшов висновку, що жоден з долучених документів не може в межах розгляду заяви про видачу судового наказу бути прийнятий як укладений у письмовій формі договір між фізичною особою і ФОП ОСОБА_2 у якості підстави для видачі судового наказу за приписами п. 7 ч. 1 ст. 161 ЦПК. Як такого договору від 18 жовтня 2019 року, укладеного у письмовій формі, про поставку товару фізичною особою-підприємцем, заявник суду не надав.
 
          При перевірці указаних висновків районного суду у контексті доводів апеляційної скарги апеляційний суд  виходить з наступного.
          Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, висновки суду щодо наявності підстав для відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 відповідають обставинам справи.
          Всі висновки суду першої інстанції, мотиви, з яких суд вважав встановленою наявність правових підстав для відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу судового наказу, нормативно-правові акти, якими керувався суд при постановленні ухвали, повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваної ухвали  (а.с.11).
          Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить. 
 
          Відповідно до ч. 1 ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.
          Статтею 161 ЦПК України визначено, що судовий наказ може бути видано, зокрема, якщо  заявлено вимогу до юридичної особи або фізичної особи - підприємця про стягнення заборгованості за договором (іншим, ніж про надання житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення), укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.7 ч.1 ст. 161 ЦПК).
          Відповідно до ч. 3 ст. 163 ЦПК України до заяви про видачу судового наказу додаються: 1) документ, що підтверджує сплату судового збору;
2) документ, що підтверджує повноваження представника, якщо заява підписана представником заявника; 3) копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; 4) інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.
          Пунктом 1 ч. 1 ст. 165 ЦПК Українивизначено, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу.
          Як було встановлено, до заяви ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ФОП ОСОБА_2 заборгованості за договором від 18 жовтня 2019 року, не було додано копії договору, укладеного в письмовій формі, відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 163 ЦПК України.
          Ураховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про видачу судового наказу.
          Доводи апеляційної скарги про те, що рукописний напис на копії паспорта ОСОБА_2 є договором, вчиненим у письмовій формі, містить підпис продавця та засвідчує факт укладання договору у відповідності до норм ЦК України, а також доводи скарги про те, що районний суд неправомірно визнав ці докази такими, що не містять предмет доказування, колегія суддів відхиляє, з огляду на таке.
          Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
          Відповідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Відповідно до положень ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.
У даному випадку, як правильно встановлено районним судом, надані заявником на підтвердження існування між ним та  ФОП ОСОБА_2 копії письмових доказів не засвідчені у встановленому законом порядку.
Водночас суд апеляційної інстанції акцентує увагу на тому, що не ця обставина сама по собі стала підставою для відмови у видачі судового наказу.
Як вже зазначено вище, судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу до юридичної особи або фізичної особи-підприємця про стягнення заборгованості за договором, укладеним у письмовій формі (п.7 ч.1 ст. 161 ЦПК).
У даній справі ОСОБА_1 заявив вимогу до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 .
Водночас зі змісту наданого заявником рукописного тексту на копії паспорта ОСОБА_2 не убачається ознак договору (змісту договору, який становить умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними) укладеного   ОСОБА_1 саме з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 .
Жоден із наданих заявником у незавірених копіях документів не містить вказівки на ОСОБА_2 як на фізичну особу-підприємця.
З огляду на таке висновок районного суду про відсутність правових підстав для видачі судового наказу, оскільки заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам ст. 161 ЦПК України, є правильним.
Постановлення оскаржуваної ухвали не перешкоджає    ОСОБА_1 пред`явити указані вимоги у позовному порядку.
Інших доводів щодо неправильності оскаржуваного рішення апеляційна скарга не містить.
Враховуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку про те, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваної  ухвали немає.
 
Керуючись ст. ст. 367-368, 374-375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

 
П О С Т А Н О В И Л А :
 
          Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
          Ухвалу Броварського районного суду міста Києва від 24 січня 2020 року залишити без змін.
 
          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий                                                                      А. А. Пікуль
 
Судді                                                                                 Д. Р. Гаращенко
 
                                                                                           Т. О. Невідома