П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

19 травня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/7031/19	
Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е.В.
                                      
 П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого           судді                     -            Джабурія О.В.
суддів                                          -            Запорожана Д.В.
-            Кравченка К.В.
при секретарі                                 -            Філімович І.М.
за участю:
представника позивача – апелянта – Смірнова В.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року у справі за позовом   ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області  про визнання неправомірним та скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії,-

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА 
НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ 

25 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому позивач просить суд:
- визнати неправомірним та скасувати наказ відповідача від 14.11.2019 року №218 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 
- зобов`язати відповідача розглянути заяву щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначає, що він звернувся з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту    до ГУ ДМС. 14.11.2019 року відповідачем розглянуто відповідну заяву та прийнято рішення про відмову в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Ознайомившись зі змістом рішення, громадянин Гвінеї ОСОБА_1 вважає, що вказане рішення є неправомірним, хибним та необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, оскільки подана ним заява не підпадає під ознаки викладені у ч.6-9  ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»: вона не є очевидно необґрунтованою та не носить характеру зловживання, позивач не видає себе за іншу особу.  Крім цього, позивач вважає, що відповідачем не було об`єктивно та належним чином встановлено наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають йому право на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту. При прийнятті оскаржуваного рішення ГУ ДМС не досліджено в повному обсязі підстави та обставини з яким  Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»  пов`язує надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту.
Позивач зауважив, що повний перелік допущених з боку відповідача порушень законодавства, здійснених у процесі розгляду його особової справи може бути встановлений лише за умови дослідження ним та судом його особової справи.    

Представник відповідача не визнав позов та вважав, що перевіркою ГУ ДМС підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч.1  ст.1 Закону України №3671-VI, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні. Позивач не зміг повідомити обставини, які    б вказували, що причини його виїзду за межі країни громадянської належності пов`язані з ймовірним переслідуванням за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Громадянином Гвинеї ОСОБА_1 не було надано належного обґрунтування ймовірних побоювань стосовно існування загрози його життю та безпеці у випадку повернення на Батьківщину.
На думку представника відповідача звернення позивача з заявою до ГУ ДМС не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а в свою чергу, пов`язане лише    з бажанням легалізації власного перебування в Україні та подальшого документування, оскільки позивач не зазнавав жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме, за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
За аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду з Гвінеї, небажання його повернення до країни громадянської належності з позиції визнання біженцем в Україні, ані перебуваючи поза її межами, позивач не зазнавав жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1  ст.1 Закону України №3671-V. Також відсутні умови, які можуть бути розглянуті в контексті визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні громадянської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За час перебування шукача захисту на території України, подій або нововиявлених обставин для обґрунтованого побоювання щодо вищевказаних умов виявлено не було.
Також, відповідач посилався на  порушення  позивачем вимог ч.1  ст.5 Закону України №3671-VI  відповідно до яких він повинен був звернутись до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту протягом 5 робочих днів з моменту перетину кордону, проте позивач звернувся із заявою про набуття міжнародного захисту.
Крім того, позивача можливо кваліфікувати як «мігранта» у відповідності до п.62 Керівництв УВКБ ООН з процедур і критеріїв, визначення статусу біженця, тобто особою, яка добровільно залишає країну громадянської належності з причин, що відрізняються від умов, які містяться у визначенні «біженця».
Представником позивача надана відповідь на відзив, в якій зазначається, що він не погоджується зі змістом відзиву та вважає за необхідне надати відповідь на відзив, вказавши свої аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень, мотиви їх відхилення.
Представник позивача вказав, що біженцями є не лише ті особи, що фактично зазнали переслідувань у рідній країні та покинули її, а й особи, що мають обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань. Вказані побоювання можуть виникнути як на Батьківщині, так і у процесі перебування в іншій країні, що не було враховано працівниками міграційної служби. Також в країні народження позивача вкрай небезпечна для життя та здоров`я політична та соціально-економічна обстановка. Позивач не має бажання повертатись до країни свого походження через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування та громадянського конфлікту.
На думку представника позивача, заява позивача відповідає критеріям визначених Директивою Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» 2011/95/ЕС від 13.12.2011. Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою. Заява позивача ані є необґрунтованою, ані носить характер зловживання: позивач не видає себе за іншу особу та дійсно може зазнати переслідувань у рідній країні після повернення. Перевірка наданої позивачем інформації була здійснена недбало, без з`ясування, всебічного вивчення та оцінки всіх обставин справи. Спеціалісти ГУ ДМС безпідставно ухилились від проведення перевірки всіх можливих причин переслідувань позивача, було недбало проведено аналіз підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що призвело до хибного висновку, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та з урахуванням викладеного позивач має стійкі обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань в країні громадянського походження, які не були в повній мірі з`ясовані та дослідженні працівниками ГУ ДМС.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року відмовлено у задоволенні адміністративного позову громадянина Гвинеї ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу №218 від 14.11.2019 року та зобов`язання розглянути заяву для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування судового рішення та прийняття нового про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Апелянт вважає, що судом першої інстанції при вирішенні справи неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права та неповно з`ясовані обставини справи, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи. Крім цього, апелянт зазначає, що судом не досліджено актуальну інформацію по країні походження позивача, яка підтверджує наявність підстав для визнання позивача біженцем.
Учасники справи були повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги у відповідності до вимог  ст.124 КАС України, шляхом надіслання повідомлень засобами поштового зв`язку, що підтверджується зворотними рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення та на електронну пошту, зазначену даними учасниками справи, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. 
Під час судового засідання в суді апеляційної інстанції представник позивача повідомив суду, що позивач не наполягає на його особистої участі при розгляді апеляції, його позицію  в повному обсязі процесуальних повноважень представляє Смірнов В.С. Колегія суддів вважає представництво достатнім та розглянула апеляцію за відсутності особисто позивача. 
18.05.2020 року від Головного управління ДМС України надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на інший час у зв`язку із карантинними обмеженнями, що введені на території України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України (далі  КМУ) «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» від 22.04.2020 №219.
Розглянувши вказане клопотання, суд апеляційної інстанції вважає, що воно не підлягає задоволенню, оскільки судом апеляційної інстанції у період дії карантинних заходів забезпечено процесуальну можливість для сторін та учасників справи доступу до суду, в тому числі і шляхом проведення судового засідання в порядку відеоконференції, в тому числі у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, та надіслання до суду апеляційної інстанції необхідних процесуальних документів, письмових пояснень у даній справі для урахування їх під час розгляду апеляційної скарги. Проте, відповідач незважаючи на широкий обсяг прав, наданих їм щодо забезпечення процесуальної можливості доступу до суду, такими правами не скористалася без поважних причин.
З огляду на приведені обставини справи, апеляційний суд вважає, що відкладення розгляду справи є необґрунтованим та таким, що призводить до безпідставного затягування розгляду справи, порушення права на доступ до суду, правової невизначеності судового рішення, ухваленого судом першої інстанції та порушення судом апеляційної інстанції процесуальних норм щодо граничних строків розгляду апеляційних скарг.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з  наступних підстав. 

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА 

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Гвінеї, за національністю    гвінеєць, за етнічною належністю - маленке, віросповідання мусульманин-суніт, канонів релігії дотримується частково, неодружений, освіта середня, рідна мова маленьке, володіє мовами сусу, французькою мовою - вільно, пулар - на початковому рівні, не військовозобов`язаний.
Країну громадянської належності покинув легально 02.07.2015 року, на підставі паспортного документа гр. Гвінеї та оформленої студентської візи до України, авіарейсом Конакрі (Гвінея) - Касабланка (Марокко) - Стамбул (Туреччина) - Київ (Україна). Затримувався у транзитних пунктах Касабланка (Марокко) приблизно 2 години,    Стамбул (Туреччина) приблизно 5 годин. За наданням притулку в інших країнах не звертався.
02.07.2015 року легально перетнув Державний кордон України у міжнародному аеропорту «Бориспіль».
В Україні перебуває на підставі довідки про звернення за захистом серії 009928, виданої 28.10.2019 року УПШЗСІ ГУ ДМС в Одеській області.
Позивач 28.10.2019 року звернувся із заявою про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту (а.с.71-72).
В анкеті особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 28.10.2019 року (а.с.107-113) причиною виїзду з країни громадянської належності позивач вказав, що він працював реалізатором газет, які критикують Уряд, повідомляють про корупцію, повідомляють про те, що для населення нічого не робиться, населення страждає. У 2015 році Уряд вирішив закрити всі пункти, які реалізують вказані газети. Проте, після цього, позивач продовжував роздавати газети не офіційно. Позивач дізнався, що його трьох друзів було побито, у зв`язку з чим вирішив поїхати до села та сховатись від можливої загрози. Люди, на яких працював позивач, вирішили допомогти йому із виїздом до України та повідомили його, що будуть оплачувати навчання на території України, проте ними не була дотримана обіцянка, тому, після закінчення навчання, позивач звернувся до української держави з метою отримання допомоги. Позивач стверджує, що не бажає повертатись до Гвінеї, оскільки у випадку повернення його спіймають «ці люди» («люди в формі») і він не знає, що вони можуть з ним зробити, тому що він роздавав газети порушуючи закон Уряду про заборону.
З позивачем проведено співбесіду, зміст якої відображений в протоколі співбесіди від 14.11.2019 року (а.с.137-154).
14.11.2019 року заступником начальника відділу по роботі з шукачами захисту    управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області Юрієм Андрєєвим сформований висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.167-179).
Наказом №218 управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління ДМС в Одеській області від 14.11.2019 року відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину ОСОБА_2 ОСОБА_1 (а.с.185).
Територіальним органом ДМС було направлено повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 14.11.2019 року №5/1-380, яке отримано позивачем 20.11.2019 року (а.с.186-188).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що єдиною причиною звернення позивача до територіального    органу ДМС є легалізація на території України. Позивач фактично є економічним мігрантом з країни громадянської належності, тобто особою, яка добровільно залишає країну громадянської належності з причин, що відрізняються від умов, які містяться у визначенні «біженець», тобто обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Вирішуючи дану справу в апеляційному провадженні, колегія суддів приходить до наступних висновків.
ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011р. №3671-VI.
Відповідно до пунктів 1 та 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Пунктом 4 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.
Згідно із ч.1 та ч.5 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
Частиною 7 статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
Відповідно до Директиви Європейського Союзу щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту, які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Згідно пунктів 45,66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі - Керівництво), особа яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
Відповідно до пункту 195 цього Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Отже, особа, яка звертається із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Вказані висновки узгоджується із правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 19.09.2018 року по справі №815/2736/17.
Згідно із ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до абзацу 5 частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Статтею 27 Закону України «Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що до повноважень спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції належить прийняття рішень про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і скасування рішення про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.
Згідно ч.ч.2 та 3 ст. 10 Закону центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може вимагати подання додаткової інформації від уповноважених посадових осіб цього центрального органу виконавчої влади, які здійснювали розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.
Відповідно до п. 2.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, які затвердженні наказом МВС України № 649 від 07.09.2011 року, уповноважена посадова особа органу міграційної служби, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом (3671-17): а) встановлює особу заявника; б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків; г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача; ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону (3671-17) порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні); е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви; є) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.
Пунктом 2.4 та п. 2.5 згаданих вище Правил, у разі наявності передбачених Законом (3671-17) підстав орган міграційної служби ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом. Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.
У разі використання заявником права на оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби невідкладно видає такому заявникові під підпис довідку про звернення за захистом в Україні, про що заносить відповідні відомості до журналу реєстрації видачі довідки про звернення за захистом в Україні. Підставою для видачі зазначеної довідки є відповідне доручення Державної міграційної служби України або, у випадку оскарження в судовому порядку, відмітка (штамп) суду про прийняття позовної заяви, оригінал чи належним чином завірена копія ухвали суду про відкриття провадження у справі, належним чином оформлена судова повістка. Довідка видається строком на два місяці з подальшим щомісячним продовженням її дії на весь час розгляду скарги. Одночасно орган міграційної служби роз`яснює особі порядок реєстрації за місцем тимчасового проживання.
Оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про:
- всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування;
- відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об`єктом переслідування чи об`єктом завдання серйозної шкоди;
- особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об`єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди.
Той факт, що заявник вже був об`єктом переслідувань або йому було завдано серйозної шкоди, наявність прямих загроз такого переслідування або такої шкоди є важливим показником цілком обґрунтованих побоювань заявника стати жертвою переслідування або реального ризику отримати серйозну шкоду.
У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивач на підставі паспортного документа гр. Гвінеї та оформленої студентської візи до України 02.07.2015 року легально покинув країну громадянської належності, авіарейсом Конакрі (Гвінея) - Касабланка (Марокко) - Стамбул (Туреччина) - Київ (Україна). Затримувався у транзитних пунктах Касабланка (Марокко) приблизно 2 години,    Стамбул (Туреччина) приблизно 5 годин. За наданням притулку в інших країнах не звертався.
02.07.2015 року легально перетнув Державний кордон України у міжнародному аеропорту «Бориспіль».
В Україні перебуває на підставі довідки про звернення за захистом серії 009928, виданої 28.10.2019 року УПШЗСІ ГУ ДМС в Одеській області.
Позивач 28.10.2019 року звернувся із заявою про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту (а.с.71-72).
Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що в анкеті особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 28.10.2019 року (а.с.107-113) причиною виїзду з країни громадянської належності позивач вказав, що він працював реалізатором газет, які критикують Уряд, повідомляють про корупцію, повідомляють про те, що для населення нічого не робиться, населення страждає. У 2015 році Уряд вирішив закрити всі пункти, які реалізують вказані газети. Проте, після цього, позивач продовжував роздавати газети не офіційно. Позивач дізнався, що його трьох друзів було побито, у зв`язку з чим вирішив поїхати до села та сховатись від можливої загрози. Люди, на яких працював позивач, вирішили допомогти йому із виїздом до України та повідомили його, що будуть оплачувати навчання на території України, проте ними не була дотримана обіцянка, тому, після закінчення навчання, позивач звернувся до української держави з метою отримання допомоги. Позивач стверджує, що не бажає повертатись до Гвінеї, оскільки у випадку повернення його спіймають «ці люди» («люди в формі») і він не знає, що вони можуть з ним зробити, тому що він роздавав газети порушуючи закон Уряду про заборону.
Щодо з`ясування ступені загрози особисто заявнику у разі повернення до країни походження, то в ході співбесід позивач повідомив, що не був в цілому задоволений проживанням на території Гвінеї, оскільки там жити трохи тяжко, більшість населення не працює, важко знайти роботу.
Пригніченість або дискримінації з боку органів державної влади Гвінеї на той період часу не зазнавав. Членом антиурядових груп не перебував. Власну позицію з приводу тих або інших актуальних питань розвитку країни публічно не висловлював. Права позивача та його близьких родичів на території Гвінеї не порушувались, мав вільний доступ до лікарень, державних та комерційних установ. За ознаками раси, певних політичних переконань, належністю до певної соціальної групи на території країни громадянської належності не переслідували. Заходи фізичного впливу не застосовувались.
У політичних, релігійних, військових або громадських організаціях на території країни громадянської належності позивач не перебував.
Активістською або громадською діяльністю - не займався, через ЗМІ власні політичні погляди не висловлював.
Застосуванням вироку про смертну кару не погрожували, оскільки смертної кари на території Гвінеї не існує. Щодо застосування тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження до нього у разі повернення позивачу не відомо.
При цьому, за результатами аналізу заяви та матеріалів особової справи, можна дійти висновку, що причиною від`їзду заявника з країни громадянської належності - Гвінеї було навчання та вирішення особистих проблем, а звернення до ДМС України мотивоване не отриманням міжнародного захисту, а виключно в пошуках легалізації на території України.
Таким чином, заявник не відповідає критерію включення за Конвенцією «Про статус біженців» від 28 липня 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців від 31 січня 1967 року та не має підстав для визнання біженцем відповідно до умов, передбачених п.1 ч. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Також, позивачем не надано жодних доказів та фактів здійснення над ним фізичного насильства, або здійснення будь-якого тиску відповідних органів країни походження, що унеможливлювало б його перебування на території країни походження.
Заявник перебуває за межами країни своєї громадянської приналежності. Аналіз матеріалів особової справи заявника показує, що територію Гвінеї він залишив добровільно, маючи дозвіл влади країни на виїзд, та свідомо обирав країну вибуття. Тому, стає очевидним той факт, що до органу міграційної служби України він звернувся виключно з метою легалізації на території України.
Отже, причини, які позивач зазначає щоб залишитись в Україні, не пов`язані з побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та не відповідають критеріям, визначеним пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
В ході розгляду справи судом встановлено, що позивачем в обґрунтування його заяви про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, не було надано ДМС України доказів переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної етнічної та соціальної групи або політичних переконань, які б дозволяли дійти висновку про наявність підстав вважати позивача біженцем у розумінні Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Таких доказів також не було надано до суду.
Також, позивачем не надано доказів, які б дали змогу дійти висновку, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, тобто, змушений був прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
Позивач також не підпадає під ознаки особи, яка потребує тимчасового захисту, оскільки в контексті п. 14 ч. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 18 Закону такими особами є іноземці та особи без громадянства, які масово вимушені шукати захисту та прибувають на територію України з країни, яка має спільний кордон з Україною, у зв`язку з подіями, зазначеними в пункті 14 частини першої статті 1 цього Закону, а саме внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження.
Водночас, позивач, звертаючись до ДМС України із заявою, вказав на побоювання повернутися до країни походження через ймовірність, стати жертвою переслідувань, яке пов`язане з політичними причинами, проте відповідних доказів з цього приводу на виконання ч.7 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не надав.
Як встановлено судом, позивач не тікав з Гвінеї від небезпеки, рятуючи своє життя. Як зазначено самим позивачем, він прибув до України  з метою навчання. Отже, вказане свідчить про непов`язаність побоювань позивача стати жертвою переслідувань, яке пов`язане з політичними причинами, а  із бажанням проживати в Україні.
Згідно з Позицією УВКБ ООН Про обов`язки та стандарти доказів у біженців 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
Разом з тим, як встановлено в ході судового розгляду справи, позивач не надав інформацію про реальні чинники, які можуть загрожувати завданням йому фізичної або моральної шкоди у країні громадянської належності, не обґрунтував та не вказав неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідування за ознаками визначеними Женевською Конвенцією про статус біженця 1951 року та частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Таким чином, з огляду на все викладе вище, колегія суддів вважає, що відповідачем належним чином проаналізувало всі подані позивачем відомості про його особу та причини звернення за захистом, і на підставі абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону прийнято правомірне рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно з ч.1 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що рішення підлягає скасуванню.
Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 308; 310; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, – 
ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року -  без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.  

Повний текст судового рішення виготовлений 20.05.2020 року.

Головуючий суддя 	 	Джабурія О.В.	
Судді	    	Кравченко К.В.    Запорожан Д.В.