16.04.20
22-ц/812/519/20
Провадження №22-ц/812/519/20 
ПОСТАНОВА
Іменем України
16 квітня 2020 року                                                        м. Миколаїв
                                                                                      справа № 484/4039/19
Миколаївський апеляційний суд у складі:
головуючого Коломієць В.В.
суддів Данилової О.О., Шаманської Н.О.,
із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,
переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене 10 січня 2020 року під головуванням судді Шикері І.А. у приміщенні цього суду, повний текст судового рішення складений 14 січня 2020 року,
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, який обґрунтовувала тим, що з 23 жовтня 2015 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 вересня 2017 року. В період шлюбу ними було придбано за спільні кошти будинок АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 0,073 га, кадастровий номер 4810400000:03:005:0010. 
Посилаючись на рівність часток подружжя у праві спільної сумісної власності, ОСОБА_1 просила поділити спільне майно подружжя та визнати за кожним право власності на 1/2 частку вищевказаного будинку та земельної ділянки.
Відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що спірний будинок він придбав за кошти, які взяв у борг у свого батька ОСОБА_3 , оскільки з позивачкою на момент придбання житлового будинку вони перебували у шлюбі менше року, а тому не мали змоги заробити спільні кошти для придбання цього майна, у зв`язку з чим вважає це майно своєю особистою власністю.
Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 січня 2020 року позов задоволено. Поділено майно подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності сторін. Визнано за кожною зі сторін право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , та на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,073 га, кадастровий номер 4810400000:03:005:0010, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташований за вищевказаною адресою. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 2172 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. 
Відповідач в апеляційній скарзі зазначав, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що оспорюваний житловий будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки це майно було придбано за кошти, отримані в борг у його батька. Суд не надав належної правової оцінки наявним у матеріалах справи розпискам про отримання коштів у борг та про їх часткове повернення відповідачем після розірвання шлюбу. Окрім того зазначав, що земельна ділянка набута ним у приватну власність на підставі приватизації відповідно до рішення Первомайської міської ради Миколаївської області від 24.11.2016р. та є його особистою приватною власністю, а не спільним майном подружжя, а тому не підлягає поділу.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на безпідставність та недоведеність доводів апеляційної скарги. Позивачка вказувала, що на придбання будинку вони кошти не позичали, оскільки відповідач ходив у плавання на суднах за кордон та його заробіток був достатнім для придбання будинку, факт придбання будинку саме для проживання сім`ї ОСОБА_2 визнавався, а тому судом вірно визнано цей будинок спільною сумісною власністю подружжя та поділено між нею та відповідачем у рівних частках. Визнання за нею права власності на Ѕ частину земельної ділянки, на якій розташований спірний будинок відповідає вимогам ст. 120 ЗК, ст. 377 ЦК та викладеним у постанові Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" від 16 квітня 2004 року № 7 роз`ясненням. За такого, на думку ОСОБА_1 , суд розглянув її позов з додержанням норм матеріального та процесуального права.
В судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи сповіщені належним чином, про причини неявки не повідомили, клопотань про відкладення розгляду спави від них не надходило.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони з 23 жовтня 2015 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 вересня 2017 року. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом із матір`ю (а.с. 13).
16 вересня 2016 року відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Первомайського міського нотарального округу Миколаївської області Мовчан А.С. за реєстровим № 1369, ОСОБА_2 придбано житловий будинок АДРЕСА_1 . Право власності на будинок зареєстровано за відповідачем (а.с. 10-12, 67-68). При цьому судом першої інстанції було встановлено, що цей будинок був придбаний для проживання подружжя ОСОБА_5 з їх новонародженою дитиною.
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Частиною першою статті 57 СК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З матеріалів справи вбачається, що спірний житловий будинок було придбано за час перебування сторін у шлюбі, належних та достатніх доказів придбання цього нерухомого майна за кошти, які належали відповідачу особисто, ОСОБА_2 не надано, а відтак, суд дійшов обгрунтованого висновку, що таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними.
За такого, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для визнання за позивачкою права власності на Ѕ частину спірного житлового будинку в порядку поділу майна подружя є законним і обгрунтованим, оскільки відповідає нормам матеріального права, що підлягають для застосування до даних правовідносин, та встановленим судом обставинам справи і повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, а також у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 725/1776/18.
Не можуть бути прийняті до уваги посилання апеляційної скарги на те, що суд не надав належної правової оцінки наявним у матеріалах справи копіям розписок про отримання  ОСОБА_2 в борг у свого батька коштів на придбання спірного булинку та про їх часткове повернення відповідачем після розірвання шлюбу із позивачкою (а.с. 66, 74-76).
Так, обов`язок довести ті обставини, що майно, придбане у шлюбі є особистою власністю одного із подружжя, покладено на останнього. Проте, твердження відповідача про придбання спірного будику за особисті кошти спростовуються змістом пункту 6.7. нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу спірного будинку від 16 вересня 2016 року, згідно якому будинок набувається відповідачем за згодою дружини, а також змістом заяви позивачки, наданої нотаріусу при укладанні цього договору, що свідчить про те, що подружжя дійшло згоди щодо придбання майна за їх спільні кошти у спільну власність для використання його в інтересах сім`ї (а.с. 67-68, 139).
Доказів надання позивачкою згоди, тим більш письмової, на укладання її чоловіком ОСОБА_2 договору позики від 15 вересня 2016 року (а.с. 66) матеріали справи не містять. Також відсутні докази того, що позичені відповідачем у батька кошти були витрачені саме на купівлю будинку, тоді як ця обставина позивачкою не визнається.
Застереження у зазначеному договорі про призначення отриманої відповідачем у батька позики на придбання спірного будинку не свідчить про обізнаність дружини позичальника щодо існування такого застереження та її волевиявлення на це.
За такого, суд першої інстанції помилково вважав доведеним набуття спірного будинку саме за кошти, які відповідач взяв у борг у свого батька.
Оскільки відповідач не довів належними, достатніми і переконливими доказами, що отримані за цим договором кошти були використані саме на придбання спірного будинку, тобто в інтересах сім`ї, то не можна вважати обгрунтованими посилання апеляційної скарги на те, що при поділі майна суд повинен був враховувати і наявні борги подружжя.
Суд дав належну оцінку усім доводам і доказам ОСОБА_2 , на які він посилався, спростовуючи презумпцію спільності цього майна та, з урахуванням встановлених обставин і доказів, які підтверджують спільність набутого під час шлюбу майна, недоведення факту придбання цього майна за особисті кошти відповідача, в тому числі, щодо придбання будинку за його особисті кошти, отримані за договором позики у батька, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно не спростована.
Разом з тим, судом першої інстанції помилково встановлено, що земельна ділянка площею 0,073 га, кадастровий номер 4810400000:03:005:0010, за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташований спірний житловий будинок, також була придбана за нотаріально посвідченим договором від 16 вересня 2016 року, оскільки вказана земельна ділянка набута відповідачем у власність на підставі рішення про її приватизацію, прийнятого Первомайсько міською радою Миколаївської області 24 листопада 2016 року (а.с. 10). 
За таких обставин, відповідно до положень п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України вказана земельна ділянка належала до особистої приватної власності відповідача ОСОБА_2 , а тому висновок суду першої інстанції про те, що заначене нерухоме майно було спільною сумісною власністю подружжя, суперечить вимогам закону в зв`язку із чим підлягає виключенню з оскаржуваного рішення на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України. 
Отже, колегія суддів погоджується з обгрунтованістю доводів апеляційної скарги щодо помилкового визначення судом першої інстанції статусу цієї земельної ділянки як спільного сумісного майна подружжя. 
Між тим, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про обгрунтованість вимог ОСОБА_1 щодо визнання за нею права власності на Ѕ частину спірної земельної ділянки з огляду на нижчевикладене.
Так, відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. 
Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. 
Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Частиною першою статті 120 ЗК Українипередбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.
За такого позивачка як власник Ѕ частки спірного житлового будинку набуває і право власності на земельну ділянку пропорційно розміру її частки у спільній власності на вказаний будинок. 
Така правова позиція, зокрема викладена у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16-ц.
Таким чином, висновок суду першої інстанції про визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,073 га, кадастровий номер 4810400000:03:005:0010, за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташований спірний житловий будинок, є правильним.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про відсутність передбачених законом підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на зазначену земельну ділянку є необгрунтованими.
За такого, відсутні підстави для скасування рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 січня 2020 року.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 січня 2020 року змінити, виключивши з нього висновок суду щодо належності спірної земельної ділянки до спільної сумісної власності подружжя.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий                                                          В.В. Коломієць
      
     Судді                                                                   О.О. Данилова
                                                                                      
   Н.О. Шаманська 

_____________________________________________
Повний текст постанови складено 21 квітня 2020 року.