ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«26» травня 2020 року 
м. Харків
справа № 639/3191/19-ц
провадження 22ц/818/2160/20
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів -          Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,
за участю секретаря - Колосовської А.Р., 
учасники справи: 
позивачка -  ОСОБА_1 , представниця позивачки - ОСОБА_2 ,
відповідачі - Харківська міська рада, представниця відповідача - ОСОБА_21 , ОСОБА_4 ,
третя особа - ОСОБА_5 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківської міської ради на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 грудня 2019 року в складі судді Єрмоленко В.Б.
в с т а н о в и в:
У травні 2019 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Харківської міської ради, ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 про визнання права власності на 13/200 частин будинку в порядку набувальної давності, який в подальшому уточнила.

Позовна заява мотивована тим, що 09 лютого 2010 року вона отримала право власності на 25/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом П`ятої Харківської державної нотаріальної контори Кожушною Л.М., реєстровий № 2-74. Вказане свідоцтво видане на ім`я « ОСОБА_6 », але в даний час її прізвище « ОСОБА_7 ». До неї власницею цієї частини була її баба ОСОБА_8 .

В цьому будинку вона зареєстрована та мешкає з 23 липня 2003 року.

Згідно рішення І сесії Харківської міської ради VII скликання «Про перейменування об`єктів топоніміки м. Харкова» від 02 лютого 2016 року назва вулиці «Луначарського» змінена на вулицю «Врубеля».

Зазначила, що крім неї в даний час співвласниками житлового будинку, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна № 155017819 від 04 лютого 2019 року, є в 137/200 частинах ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу № 3-1056 від 22 квітня 1988 року, посвідченого П`ятою Харківською державною нотаріальною конторою, та в 13/200 частинах ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності № б/н від 23 листопада 1971 року, виданого РЖУ Жовтневого району м. Харкова.

Згідно технічного паспорту від 27 листопада 2018 року, виготовленого Товариством з обмеженою відповідальністю «Архілаін» за адресою: АДРЕСА_1 : житловий будинок літ. «А-1» з прибудовами літ. «А1-1», літ. «А2-1» та літ. «а6» з ганками літ. «а8» та тамбуром літ. «а7» загальною площею 138 кв м, житловою площею 68,9 кв м з наступними надвірними будівлями та спорудами: льохами лі. «Г» та «Е», вбиральнями літ. «Д» та «О», сараями літ. «К», «М», «Н», гаражем літ. «Л», душем літ. «П» та огорожами № № 1-3 та 5-7.

Вказала, що відповідно до зазначеного технічного паспорту житловий будинок складається з двох квартир. В ньому між співвласниками склався певний порядок користування. До квартири № 1 , якою володіє та користується вона, відносяться наступні приміщення: № 1-1 - коридор, № 1-2 - кухня, № 1-3 - коридор, № 1-4 - житлова кімната, № 1-5 - житлова кімната, № 1-6 - санвузол, № 1-7 - коридор. Загальна площа квартири складає 52,1 кв м, житлова - 21,5 кв м.

До квартири № 2 , якою користується ОСОБА_5 , належать наступні приміщення: № 2-4 - коридор, № 2-5 - житлова кімната, № 2-6 - житлова кімната, № 2-7 - житлова кімната, № 2-8 - житлова кімната, № 2-12 - коридор, № 2-13 - санвузол, № 2-14 - кухня. Загальна площа складає 85,9 кв м, житлова - 47,4 кв м.

Таким чином, на її 25/100 ідеальних частин в спірному будинку належить 34,5 кв м загальної площі та 17,22 кв м - житлової площі, але, фактично мешкаючи з 2003 року, вона користується 52,1 кв м загальної площі та 21,5 кв м житлової площі. Така різниця має місце, оскільки до складу квартири № 1 входить не тільки житлова площа, яка належить їй, а до неї належала ОСОБА_8 , але і співвласниці ОСОБА_4 , якій належить 13/200 частин, на які припадає 8,97 кв м загальної площі та 4,48 кв м житлової площі.

Вказала, що на даний час їй не відомо місце проживання ОСОБА_4 . Жодного разу вона її не бачила. Від своєї баби ОСОБА_8 їй відомо, що ОСОБА_4 , 1917 року народження, була її сестрою, ніколи не була зареєстрованою за цією адресою, а до співвласниці ОСОБА_5 вона ніякого відношення не має.

Зазначила, що за час, який вона мешкає в спірному будинку, нею особисто були виконані ремонтні роботи, а саме, у всьому будинку замінені вікна; здійснено підсилення фундаменту, ввід води в будинок; встановлений паркан із сітки «рабиці», двоконтурний котел; замінені труби на кухні, зроблений проект вводу води в будинок; утеплені стіни будинку та зроблені відливи води з даху; покладений лінолеум на кухні, в коридорі, прихожій та поклеєні шпалери в прихожій; придбані та встановлені нові вхідні двері; здійснений косметичний ремонт коридору: встановлені пластикові панелі, стеля, поклеєні шпалери, встановлені металопластикові двері з коридору до прихожої; здійснена заміна труб опалення та батарей, заливка підлоги в двох кімнатах, утеплені відкоси та встановлені підвіконня. В двох кімнатах здійснено заміну електропроводки, виконаний монтаж гіпсокартону з утепленням стін в ванній кімнаті. Також, встановлено супутникове телебачення.

Таким чином, вважала, що має право ще на 13/200 частин житлового будинку з надвірними будівлями, оскільки добросовісно заволоділа та відкрито користується зазначеною частиною будинку вже понад 10 років.

Просила визнати за нею право власності на 13/200 частин житлового будинку загальною площею 138 кв м, житловою площею 68,9 кв м з відповідною частиною надвірних будівель (без урахування самочинних споруд), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 в порядку набувальної давності.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 грудня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено; визнано за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на 13/200 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з рішенням суду Харківська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Зокрема, вважала, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що володіння позивачкою спірною частиною домоволодіння не може вважатися добросовісним, оскільки з моменту реєстрації права власності на 25/100 частин житлового будинку їй було відомо про існування інших співвласників; що з метою запобігання порушення прав інших співвласників спірного домоволодіння позивачка повинна була ознайомитись з договором про порядок користування житловим будинком між учасниками спільної дольової власності за результатами чого мала знати, що існує право власності на ще 13/200 частин спірного житлового будинку, що можливо знаходяться в її користуванні; що як зазначає позивачка у своїй позовній заяві, ОСОБА_4 є сестрою ОСОБА_8 , баби позивачки, від якої вона і успадкувала право власності на частину спірного домоволодіння, та, встановлюючи послідовність подій, позивачка дізналась про існування ОСОБА_4 за життя спадкодавиці ОСОБА_8 ще до моменту набуття права власності на 25/100 частин будинку при фактичному користуванні 13/200 частинами будинку; що законодавство вимагає від співвласників визначення порядку володіння спільним майном із іншими співвласниками, що є неможливим без їх попереднього встановлення, тобто позивачка мала встановити усіх співвласників спірного будинку, але не зробила цього без будь-яких поважних на те причин; що виділ співвласником у натурі частки із спільного майна не здійснювався; що за умови використання спірного будинку в цілому всіма співвласниками за спільною згодою не можна вважати, що один із співвласників користувався частиною іншого співвласника, оскільки такі частки не виділені; що з технічного паспорту, який виготовлено 12 листопада 2009 року вбачається, що сараї літ. «К», «Н», «М», гараж літ. «Л», прибудови частина «а6» та «А2» - самочинно прибудовані, також на першому поверсі наявне самовільно прибудоване приміщення №№ 1-2 та 2-13, а приміщення № 1-5 самовільно переобладнане з коридору в житлове приміщення; що доказів наявності у позивачки дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з будівництва спірного об`єкту та вводу його в експлуатацію у встановленому законодавством порядку до матеріалів позовної заяви не долучено, таким чином, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього, а є лише власником будівельних матеріалів, обладнання тощо, що були використані в процесі будівництва.

21 травня 2020 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому ОСОБА_1 погодилась з рішенням суду, а апеляційну скаргу вважала необгрунтованою. При цьому виклала в ньому фактично вимоги позову. 

Ухвалою судді Харківського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року  ОСОБА_9 витребувано справу із суду першої інстанції.

Справа надійшла до суду апеляційної інстанції 28 лютого 2020 року.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 02 березня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 17 березня 2020 року призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

16 квітня 2020 року на підставі розпорядження щодо повторного автоматизованого розподілу справи № 2966 від 16 квітня 2020 року, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями на суддю судової палати з розгляду цивільних справ Бурлака І.В. розподілено цивільну справу № 639/3191/19-ц за позовом  ОСОБА_1 до Харківської міської ради, ОСОБА_4 про визнання права власності на 13/200 частин будинку в порядку набувальної давності.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи. У відзиві на апеляційну скаргу, який надала ОСОБА_1 , міститься клопотання про розгляд справи за її відсутності, яке задоволено.

21 травня 2020 року до суду апеляційної інстанції від представниці позивачки надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, яку задоволено.

26 травня 2020 року до суду апеляційної інстанції надійшла заява від Харківської міської ради про відкладення розгляду справи з формальних підстав, яку залишено без задоволення.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Харківської міської ради необхідно задовольнити, рішення суду - скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивача тривалий час відкрито, добросовісно та безперервно володіла частиною спірного домоволодіння, тому її позов підлягає задоволенню.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є власником 25/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходяться в АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09 лютого 2010 року, виданого державним нотаріусом П`ятої Харківської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 2-74. За даними витягу № 24638427 з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого 01 грудня 2009 року Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», реєстраційний номер 1489889 , номер запису № 90 в книзі № 1, на земельній ділянці розташований житловий будинок літ. «А-1», житловою площею 63,9 кв м та надвірні будівлі: два льохи літ. «Е, Г», дві вбиральні літ. «Д, О», душ літ. «П», огорожа № 1-3, 5-7 (а.с.11).

Як вбачається з будинкової книги, інформації з реєстру територіальної громади м. Харкова ОСОБА_1 зареєстрована в будинку АДРЕСА_1 з 23 липня 2003 року. Разом з нею в будинку проживає і зареєстрований її син ОСОБА_11 , 2017 року народження, ОСОБА_12 , ОСОБА_5 , ОСОБА_13 та 
 
ОСОБА_14 у спірному будинку не зареєстрована.

Як вбачається з інформацій з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 155017819 від 04 лютого 2019 року та № 160769318 від 24 березня 2019 року власниками житлового будинку по АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 , якій належить 137/200 частин на підставі договору купівлі-продажу від 22 квітня 1988 року, посвідчений П`ятою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстраційним № 3-1056; ОСОБА_4 , якій належить 13/200 частин на підставі свідоцтва про право власності від 23 листопада 1971 року, виданого РЖУ Жовтневого району м. Харкова та ОСОБА_15 , якій належить 25/100 частин на підставі свідоцтва про право на спадщину від 09 лютого 2010 року, виданого П`ятою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстраційним № 2-74 (а.с.9-10, 50-51).

З актів, які складені ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та зареєстровані комітетом району в місті жителів приватного сектору Новобоварського району м. Харкова за № 16 від 29 січня 2019 року та № 42 від 01 березня 2019 року вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 фактично не проживає з 01 грудня 2000 року по теперішній час (а.с.14, 15).

Як вбачається з технічного паспорту від 27 листопада 2018 року, виготовленого Товариством з обмеженою відповідальністю «Архілаін» за адресою: АДРЕСА_1 : житловий будинок літ. «А-1» з житловими прибудовами літ. «А1-1» , літ. «А2-1», прибудова літ. «а6», ганки літ. «а3», літ. «а8», тамбур літ. «а7», льохи літ. «Г», «Е», вбиральні літ. «Д», «О», сараї літ. «К», «М», «Н», гараж літ. «Л», душ літ. «П», огорожа № № 1-3, 5-7, загальною площею - 138 кв м, житловою площею - 68,9 кв м. У якості самочинних будівель зазначений сарай літ. «Н» (а.с.19-23, 28).

Матеріали справи свідчать про те, що ще з 12 грудня 1987 року між ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_4 встановлено порядок користування житловим будинком АДРЕСА_1 спільною частковою власністю, відповідно до умов якого в користування ОСОБА_19 та ОСОБА_4 перейшла частина будинку, яка складається з двох житлових кімнат 1-4 житловою площею 16,5 кв м та 1-5 житловою площею 5,0 кв м, 1-1- сіни площею 2,9 кв м, 1-2 - кухня площею 12,0 кв м, 1-3 - передпокій площею 8,8 кв м, 1-6 - ванна площею 2,9 кв м, 1-7 - коридор площею 4,0 кв м та надвірні будівлі: крильце «а3», погреб літ. «Г», вбиральня літ. «Д», огорожа № 3.

В користування ОСОБА_20 перейшла частина житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, яка складається з чотирьох кімнат 2-5 житловою площею 12,3 кв м, 2-6 житловою площею 11,8 кв м, 2-7 житловою площею 16,6 кв м, 2-8 житловою площею 6,7 кв м, І - сіни площею 7,7 кв м, ІІ - комора площею 2,3 кв м, 2-3 - кухня площею 8,9 кв м, 2-4 - коридор площею 4,3 кв м, а1 - прибудова, а2 - крильце, І - дворовий водопровід, погреб - літ. «Е», сарай - літ. «Ж», вбиральня - літ. «З», огорожа - № 1, 2, 4.
Даний договір посвідчений державним нотаріусом П`ятої Харківської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 3-2804 (а.с.164-166).

Матеріали справи містять копії квитанції про оплату за комунальні послуги за домоволодіння по АДРЕСА_1 , зокрема, ОСОБА_8 та ОСОБА_1 за період з 2009 року по 2018 рік (а.с.40-49).

Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів.

Ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на майно за набувальною давністю, визначені у статті 344 ЦК України.

Так, частиною першою статті 344 ЦК України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. 

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі, безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено (постанова Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18).

Зазначені вище висновки узгоджуються з роз`ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Згідно з частиною 1 статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Порядок користування конкретними житловими приміщеннями між співвласниками здійснюється за їх згодою, однак як вбачається з матеріалів справи з вимогою про виділ частки із майна, що є в спільній частковій власності, ніхто з співвласників не звертався, як із вимогою про поділ цього майна.

Матеріали справи свідчать про те, що власницею 13/200 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 за даними, які містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі права власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, є ОСОБА_4 . Відмови титульного власника даної частини житлового будинку від права власності на це майно немає.

Про обізнаність ОСОБА_1 щодо відсутності у неї підстав для набуття права власності на спірну частку домоволодіння є та обставина, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09 лютого 2010 року, виданого П`ятою Харківською державною нотаріальною конторою і зареєстрованого в реєстрі за № 2-74, ОСОБА_8 залишила у спадок ОСОБА_15 25/200 частин домоволодіння та з матеріалів справи не вбачається, що  ОСОБА_8 належали 13/200 частин.

Спірне домоволодіння з надвірними будівлями не є чужим майном для ОСОБА_1 , оскільки вона є співвласницею 25/200 частин домоволодіння і їй відомі інші співвласники спірного домоволодіння.

ОСОБА_1 знала про власницю спірних 13/200 частин домоволодіння. Це вбачається зі змісту позовних вимог, оскільки позивачка зазначила, що від своєї баби ОСОБА_8 їй відомо, що ОСОБА_4 , 1917 року народження, була її сестрою, ніколи не була зареєстрованою за цією адресою, а до співвласниці ОСОБА_5 вона ніякого відношення не мала.

Зазначене свідчить, що позивачка була обізнана про власницю на спірну частину домоволодіння, а отже знала, що заволоділа чужою річчю, тому її володіння не призводить до набуття права власності незалежно від тривалості такого володіння.

Володіння майном вважатиметься добросовісним лише в тому випадку, якщо в момент набуття річчю її набувач не знав та не міг знати, що він володіє чужою річчю.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки за набувальною давністю не може визнаватися право власності на майно, власник якого відомий і не відмовлявся від своїх прав на це майно.

Враховуючи, що право власності на спірну частину житлового будинку належить відповідачці ОСОБА_4 , та приймаючи до уваги, що сам по собі факт користування позивачкою даним майном не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю, колегія суддів приходить до висновку, що у позивачки відсутні підстави для набуття права власності на вказане майно з підстав, передбачених статтею 344 ЦК України, та відповідно, відсутність правових підстав для задоволення позову.

Колегія суддів вважає, що позивачкою не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, у зв`язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. Давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивачка при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав на набуття права власності.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 не є добросовісним набувачем спірної частини будинку, а відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції наведеного не врахував та дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Тому, рішення суду підлягає скасуванню, а апеляційна скарга - задоволенню з підстав, зазначених вище.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено, тому судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 1341,40 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради - задовольнити.
Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 грудня 2019 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до Харківської міської ради, ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 про визнання права власності на 13/200 частин будинку в порядку набувальної давності - залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради 1341,40 грн судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                            І.В. Бурлака

Судді                                                                 О.М. Хорошевський

                                                                       В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 01 червня 2020 року.