Справа № 161/9905/17 	Головуючий у 1 інстанції: Гринь О. М. 	
Провадження № 22-ц/802/284/20  Категорія: 39 	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
02 червня 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л.В.,Осіпука В. В.,
з участю:
секретаря судового засідання - Лимаря Р. С.,
представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного Акціонерного товариства Комерційний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 , поданою в його інтересах представником ОСОБА_3 , на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 грудня 2017 року,
                                       В С Т А Н О В И В:
       У червні 2017 року ПАТ АБ «Укргазбанк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , мотивуючи тим, що 07 березня 2007 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 05/07-І/02 та додаткову угоду від 18 серпня 2011 року до кредитного договору на суму 465 344,48 грн на строк по 06 березня 2019 року зі сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 14% річних та зі сплатою процентів за користування кредитними коштами, що не повернуті в терміни, передбачені кредитним договором, виходячи з 19,0 % річних. Для забезпечення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором 07 березня 2007 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», укладено договір поруки №1 з ОСОБА_2 та додаткову угоду №1 від 18 серпня 2011 року до договору поруки, згідно з якими остання поручилася перед позивачем за своєчасне та повне виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором. Позивач вказує, що відповідачі належним чином не виконували взяті на себе зобов`язання за договором. Рішенням суду 11 вересня 2012 року було стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за цим кредитним договором в розмірі 460 675,29 грн, нараховану станом на 01 квітня 2012 року. Вказане рішення суду не виконано, кошти банку в погашення боргу не надійшли. 
Таким чином, позивач зазначає, що після ухвалення вищевказаного судового рішення за кредитним договором виникла нова заборгованість за процентами, нарахована за період з 01 квітня 2012 року по 01 квітня 2017 року, на загальну суму 353 871,58 грн, з яких: заборгованість за процентами (поточна) - 214,77 грн, заборгованість за процентами (прострочена) - 353 656,81 грн. 
На підставі наведеного банк просив суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь 353 656,81 грн заборгованості за кредитним договором та судові витрати в справі.
Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 грудня 2017 року позов задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором № 05/07-І/02 від 07 березня 2007 року в розмірі 353 871 грн 58 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в сумі 5 308 грн 07 коп., а саме: по 2654 грн 04 коп. з кожного.
Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Зазначає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням та недоведеністю обставин, які мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням процесуального права. Висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, зокрема про те, що вимога банку про стягнення заборгованості за процентами, нарахованими після ухвалення рішення суду про дострокове повернення кредиту, є незаконна. Наголошує на тому, що суд розглянув справу без належного повідомлення ОСОБА_1 про дату, час та місце судового засідання, що позбавило його можливості належним чином скористатися всіма належними йому процесуальними правами, зокрема і щодо подання заяви про застосування строків позовної давності. Просив апеляційний суд прийняти таку заяву на стадії апеляційного розгляду справи і застосувати її до вимог позивача. 
Відзиву на апеляційну скаргу сторонами не подано.
У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримала із наведених у ній підстав та просить її задовольнити.
Будучи належним чином повідомленими про день та годину розгляду справи, інші учасники справи у судове засідання не з`явилися і їх неявка відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. 
Відповідно до положень ч.ч. 1- 4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду скасувати з таких підстав.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі не погасили заборгованість за кредитним договором, стягнуту з них заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08.12.2017, у зв`язку із чим підлягають до задоволення вимоги позивача про стягнення заборгованості за нарахованими процентами.
Проте, такі висновки суду зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає з огляду на наступне.
       Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як вбачається із змісту ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Судом встановлено, що 07 березня 2007 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 05/07-І/02 та додаткову угоду від 18 серпня 2011 року до кредитного договору, відповідно до умов яких останній отримав кредит в сумі 465 344,48 грн на строк з 19 серпня 2011 по 06 березня 2019 року зі сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 14% річних та зі сплатою процентів за користування кредитними коштами, що не повернуті в терміни, передбачені кредитним договором, виходячи з 19,0 % річних (а.с.7-10,11-14).
В якості забезпечення виконання зобов`язань по зазначеному кредитному договору між банком та ОСОБА_2 07 березня 2007 року був укладений договір поруки № 1, за яким ОСОБА_2 поручилася перед позивачем за своєчасне та повне виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором. (а.с.15-16).
18 серпня 2011 року між банком та ОСОБА_2 також була укладена додаткова угода № 1 до договору поруки № 1 від 07 березня 2007 року (а.с.17).
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 вересня 2012 року було задоволено позов прокурора м. Луцька в інтересах держави в особі АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення коштів та стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 05/07-І/02 від 07 березня 2007 року в розмірі 460 675,29 грн, в тому числі: заборгованість за кредитом (строкова) - 429 548,72 грн, заборгованість за кредитом (прострочена) - 15340,19 грн, заборгованість за процентами (поточна) - 172,27 грн, заборгованість за процентами (прострочена) - 15 614,11 грн, нараховану станом на 01 квітня 2012 року.
Наявність підстави для виникнення боргу, пред`явленого до стягнення, його розмір і обґрунтованість доказуються кредитором, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (ст. 614 ч. 2, ст. 623 ч. 2 ЦК України).
За загальним правилом, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.ст. 598, 599 ЦК України).
Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ст.631 ч.ч.1, 4 ЦК України), правомірність правочину презюмується, договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст. 204, 629 ЦК України). Сплата процентів за кредитом є істотною умовою договору, здійснюється у строки та на умовах, визначених договором (ст.ст. 536, 626, ст. 628 ч. 1, ст. 638 ч. 1, ст. 1048 ч. 1, ст. 1054 ЦК України).
В матеріалах справи є копія рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області про стягнення достроково в солідарному порядку з  ОСОБА_1  і   ОСОБА_2  усієї заборгованості за даним кредитним договором, нарахованої станом на 01.04.2012 року. Судом апеляційної інстанції досліджено цивільну справу № 161/6909/13-ц, з якої вбачається, що із позовом до суду прокурор в інтересах банку звернувся 06 липня 2012 року.
Отже, пред`явлення 06 липня 2012 року позову до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором свідчить про те, що кредитор використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, та на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, порядку сплати процентів за користування кредитом, тобто після зміни банком строку виконання основного зобов`язання право кредитодавця нараховувати інші передбачені договором платежі припинилося, оскільки судове рішення про задоволення вимог кредитора надає кредитору право лише на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до вимог ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Дана правова оцінка висвітлена і у постановах Великої Палати Верховного Суду у від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19).
У кредитному договорі сторони погодили кінцевий термін повернення кредиту - 06 березня 2019 року, однак банк скористався своїм правом на дострокове повернення кредиту, що стверджується рішенням суду від 11 вересня 2012 року.
Таким чином, вимога банку про стягнення заборгованості за процентами за даним кредитним договором, нарахованої за період з 06.07.2012 року, не підлягають задоволенню у зв`язку з їх безпідставністю.
Щодо вимог в іншій частині - процентів за період з 02.04.2012 року по 05.07.2012 року, то слід зазначати наступне.
В тексті апеляційної скарги відповідач ОСОБА_1 покликається на те, що місцевий суд необґрунтовано послався на факт належного повідомлення про розгляд даної цивільної справи обох відповідачів. Апелянт наголошує на тому, що оголошення стосувалось лише ОСОБА_2 , а його судом належним чином не було повідомлено (а.с.29, 38, 42-43). 
З матеріалів справи вбачається, що судова повістка на ім`я ОСОБА_1 направлялась рекомендованим поштовим відправленням з трек-номером НОМЕР_1 . Проте даний лист був повернутий без вручення його адресату. 
Відповідно до частини другої статті 6 ЦПК України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час розгляду справи в місцевому суді (далі - ЦПК України 2004 року) ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про час і місце розгляду своєї справи.
Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями (частини перша та друга статті 74 ЦПК України 2004 року).
Згідно з частиною п`ятою статті 74 ЦПК України 2004 року судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу.
Отже, під час розгляду справи в суді першої інстанції належним доказом вручення судової повістки, надісланої засобами поштового зв`язку, було, зокрема повідомлення про вручення рекомендованого листа.
Згідно з частиною першою статті 224 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення заочного рішення, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (частина четверта стаття 169 ЦПК України у вказаній редакції).
За разі відсутності адресата особа, що доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення (частина четверта статті 74 ЦПК України у зазначеній редакції).
Відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи, днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Отже, приписи ЦПК України як на момент ухвалення заочного рішення не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи.
Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду (пункт 31 постанови від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц).
Аналогічні правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного суду від 12.12.2018 в справі № № 752/11896/17 (провадження № 14-507 цс 18).
Отже, на момент ухвалення судом першої інстанції заочного рішення процесуальний закон передбачав, що заочний розгляд справи може відбуватися у випадку повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином.
З ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 грудня 2019 року про відмову у перегляді заочного рішення також вбачається висновок суду про неналежне повідомлення відповідача ОСОБА_1 про час та місце розгляду справи в суді. (а.с. 73).
Апеляційний суд, з урахуванням зазначеного, доходить висновку, що у матеріалах справи відсутні докази інформування відповідача про час та місце розгляду справи, тому він не може вважатися повідомленим належним чином. 
В апеляційній скарзі, заперечуючи щодо позовних вимог, ОСОБА_1 стверджував, що банк вже скористався правом на дострокове погашення кредиту. Враховуючи наведене вважає, що банк на власний розсуд змінив кінцевий строк кредитування, як наслідок посилається на пропуск позовної давності для звернення до суду із даним позовом, що є підставою для відмови у його задоволенні.
Даючи оцінку доводам відповідача, колегія суддів приходить до такого висновку.
За правилами ЦК України про позовну давність (ст.ст. 256, 257, ст. 259 ч. 1, ст. 261 ч.ч. 1, 5, ст.ст. 264, 266, ст. 267 ч.ч. 1, 3, 4 ЦК України) загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки; перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання; перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а також у разі пред`явлення особою позову до боржника, після переривання перебіг позовної давності починається заново; зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо); особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності; позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 14-59цс18 Велика Палата Верховного Суду з метою ефективного гарантування права на справедливий суд відступила від правового висновку Верховного Суду України, сформульованого у постановах від 30 вересня 2015 року у справі № 6-780цс15 та від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17, згідно з яким позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а оскільки стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права, суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування позовної давності. При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей для подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести в суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним в суді першої інстанції.
23 січня 2020 року ОСОБА_1 подав до суду апеляційної інстанції заяву про застосування строку позовної давності як додаток до апеляційної скарги.

З огляду на те, що відповідач не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції, апеляційний суд доходить висновку, що наявні правові підстави для вирішення заяви про застосування позовної давності на стадії апеляційного перегляду справи.
Із позовом у справі № 161/9905/17 ПАТ АБ «Укргазбанк» звернулось 27.06.2017 року, тому за вимогами в частині стягнення процентів за період з 02.04.2012 року по 05.07.2012 року, тобто поза межами строків, визначених ст. 257 ЦК України, суд апеляційної інстанції вважає, що слід відмовити за пропуском строку позовної давності.
Таким чином, з наведених підстав у позові про стягнення заборгованості за процентами в цілому слід відмовити.
Згідно зі ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки висновки суду першої інстанції зроблені без належного з`ясування дійсних обставин справи, дослідження та оцінки наданих сторонами доказів, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового судового рішення.
У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 7962 грн 20 коп., понесені за подачу апеляційної скарги та підтверджені документально (а.с.121).
Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
               П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , подану в його інтересах представником ОСОБА_3 , задовольнити.
Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 грудня 2017 року в даній справі скасувати і ухвалити нове судове рішення.
В позові Публічного Акціонерного товариства Комерційний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.
Стягнути з Публічного Акціонерного товариства Комерційний банк «Укргазбанк» в користь ОСОБА_1 7962 (сім тисяч дев"ятсот шістдесят дві) грн 20 коп. понесених судових витрат за сплату судового збору.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді