Справа № 761/24188/18                                                   Головуючий 1 інстанція- Осаулов А.А.
Провадження № 22-ц/824/2932/2020                               Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.

 
П О С Т А Н О В А

іменем     України
 
11 червня 2020 року                                                                                     м.Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            головуючого судді                Савченка С.І.,
            суддів                                     Верланова С.М, Мережко М.В.,
за участю секретаря             Вергелес О.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 12 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа П`ята Київська державна нотаріальна контора про визнання недійсними договору про поділ спадщини та свідоцтва про право на спадщину недійсним,-
 
в с т а н о в и в:
 
У червні 2018 року ОСОБА_1 звернуласядо суду із вказаним позовом,який мотивувала тим, що 30 грудня 1994 року між нею та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Після смерті чоловіка відкрилася спадщина на належне йому майно, до складу якої входять: квартира АДРЕСА_1 , земельна ділянка, площею 0,2500 га, кадастровий номер 3221884801:17:029:0003, розташована по АДРЕСА_2 , та грошові вклади з відповідними процентами та компенсаціями на день їх виплати, розміщені в ПАТ «Державний ощадний банк України» і ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».
Вказувала, що спадкоємцями померлого першої черги за законом є вона як дружина, а також відповідачка у справі - його дочка. 23 лютого 2016 року між ними було укладено нотаріально посвідчений договір про поділ спадщини, за яким у до неї у спадщину перейшла земельна ділянка площею 0,2500 га, кадастровий номер 3221884801:17:029:0003, розташована у с.Любимівка Вишгородського району Київської області. У спадщину до відповідачки перейшла квартира АДРЕСА_1 та грошові вклади, розміщені в ПАТ «Державний ощадний банк України» і ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». На підставі цього договору про поділ спадщини державний нотаріус П`ятої київської державної нотаріальної контори 23 лютого 2016 року видав відповідачці свідоцтво про право на спадщину за законом.
Вважає, що перед підписанням договору про поділ спадщини відповідачка умисно ввела її в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Так, при укладенні договору про поділ спадщини сторони домовились, що спадкова квартира переходить у власність відповідачки, проте позивачка має право в ній проживати, оскільки має проблеми зі
                                                                        -  2  -
здоров`ям, зокрема їй діагностовано атеросклеротичний кардіосклероз, вона часто втрачає свідомість, у неї знижується пам`ять. Однак, відповідачка має на меті виселити її із спірної квартири, що суперечить їх домовленості перед підписанням договору про поділ спадщини. Окрім того, в результаті укладення договору про поділ спадщини, успадковані сторонами частки не є рівними і справедливими, бо відповідачка успадкувала частку, яка є істотно більшою, ніж її частка. У зв`язку з наведеним просила визнати недійсним договір про поділ спадщини, укладений між нею і відповідачкою 23 лютого 2016 pоку, та визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане відповідачці 23 лютого 2016 року, стягнути на її користь судові витрати.
Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 12 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким її вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, та порушення судом норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права. Скарга мотивована тим, що свідок ОСОБА_4 , який був присутнім при укладенні договору про поділ спадщини, підтвердив факт домовленості між нею та відповідачкою щодо її права на проживання у квартирі АДРЕСА_1 , однак суд не взяв до уваги покази цього свідка та об`єктивно не дослідив обставини, що призвело до невірного вирішення справи. Окрім того, суд неправомірно відхилив клопотання про приєднання доказів, поданих позивачем, щодо того, що ринкова вартість земельної ділянки менша ніж квартира у м.Києві, що у свою чергу свідчить про наявність підстав для визнання договору недійсним.
Відповідачка ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, де вказала, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.
В суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_1 адвокат Шнайдер С.В. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати рішення Шевченківського районного суду м.Києва як незаконне.
Представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Дмітрієва В.В. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.
            Третя особа П`ята Київська державна нотаріальна контора подала заяву про розгляд справи у  її відсутність.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав. 
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відмовляючи у задоволенні позову про визнання договору про поділ спадщининедійсним як укладеного внаслідок обману суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки недоведеністю позовних вимог. При цьому суд виходив із відсутності доказів існування між сторонами договору домовленості щодо умов проживання позивачки в успадкованій відповідачкою квартирі, як істотної умови укладення цього договору, і як наслідок недоведеності уведення позивачки в оману з цього приводу.
                                                                        -  3  -
Також суд, керувався тим, що укладений договір про поділ спадщини не порушує та не утискає прав позивачки як спадкоємиці за законом, оскільки всі істотні умови, зокрема: предмет договору, оцінку кожної речі, частку кожного спадкоємця, зазначені в договорі, були зрозумілі та усвідомлені сторонами, що підтверджується їх підписами на договорі та посвідченням нотаріуса, а тому підстави для його визнання недійсним згідно ст.230 ЦК України відсутні.
Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Згідно положень ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Сторони є вільними  в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору  (ст.627 ЦК України).
Згідно ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За положеннями ч. 1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.   
Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу.
Згідно  ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно ч.1 ст.229 ЦК України істотне значення мають обставини щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , який був чоловіком позивачки та батьком відповідачки по справі.
Після смерті  ОСОБА_3 відкрилася спадщина на наступне майно: 
- квартиру АДРЕСА_1 ;
- земельну ділянку розміром 0,2500 га, кадастровий номер 3221884801:17:029:0003, що розташована по АДРЕСА_2 , на якій розташовані житловий будинок, господарська споруда, гараж і колодязь, право власності на які у встановленому законом порядку спадкодавцем не зареєстроване;
- грошові вклади з відповідними процентами, розміщені в ПАТ «Державний ощадний банк України» і ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».
За життя спадкодавець  ОСОБА_3 склав заповіт від 17 січня 2008 року, посвідчений державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори, за яким на випадок своє смерті заповів квартиру  АДРЕСА_1 своїй доньці  ОСОБА_2 . Решта майна залишилась незаповіданою.
Отже, має місце спадкування майна померлого ОСОБА_3 як за заповітом, так і за законом.
                                                            -  4  -
Спадкоємці померлого - його дружина ОСОБА_1 та донька ОСОБА_2 прийняли спадщину шляхом подачі відповідних заяв до П`ятої Київської державної нотаріальної контори. Зокрема ОСОБА_2 подала заяву про прийняття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_2 , а ОСОБА_1 - 18 листопада 2015 року.
Також, судом встановлено, що 27 листопада 2015 року ОСОБА_2 звернулась до П`ятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про відкликання попередньої заяви про прийняття спадщини за заповітом та подала заяву про прийняття спадщини після смерті батька за законом.
23 лютого 2016 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ,  як спадкоємцями за законом, укладений нотаріально посвідчений договір про поділ спадщини, за умовами якого у спадщину до позивачки перейшла земельна ділянка площею 0,2500 га, кадастровий номер 3221884801:17:029:0003, розташована у с.Любимівка Вишгородського району Київської області. У спадщину до відповідачки перейшла квартира АДРЕСА_1 та грошові вклади, розміщені в ПАТ «Державний ощадний банк України» і ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». 
В цей же день 23 лютого 2016 року державний нотаріус П`ятої Київської державної нотаріальної контори видав  ОСОБА_1 і ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом на відповідне спадкове майно, на яке кожна з них набула прав згідно договору про поділ спадщини.
Окрім того, судом встановлено, що укладений між сторонами договір про поділ спадщини містить необхідні істотні умови, зокрема: перелік спадкового майна, яке належало спадкодавцю ОСОБА_3 з посиланням на правовстановлювальні документи; визначення оцінки кожного окремого об`єкта спадщини; зазначення часток кожного зі спадкоємців у спадщині; визначення конкретного спадкового майна, яке перейде кожному спадкоємцю у вигляді окремого об`єкта із застереженням про мождивість застосування грошової компенсації, якщо вартість поділених речей різна. Всі зазначені в договорі істотні умови зрозумілі та усвідомлені сторонами, що підтверджується їх підписами на договорі та посвідченням нотаріуса.
Позивачкою заявлені вимоги про визнання недійсним оспорюваного договору про поділ спадщинина підставі ст.230 ЦК України як вчиненого внаслідок обману з боку іншої сторони правочину, який полягає у порушенні домовленості щодо її проживання у квартирі, а також порушенні часток в результаті поділу спадщини.
Тлумачення ст.230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абз.2 ч.1 ст.229 ЦК України).
Правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно, під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб.
Встановлення у недобросовісної сторони наявності умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину.
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є
                                                                        -  5  -
істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14, де вказано, що обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 14 березня 2019 року по справі № 755/3903/17. 
Згідно ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень
Судом встановлено, що оспорюваний позивачкою договір не містить умов щодо наявності чи відсутності у позивачки права на проживання в успадкованій відповідачкою квартирі АДРЕСА_1 . 
Доводи позивачки про те, що дана обставина була умовою укладання договору не знайшли свого підтвердження, спростовуються матеріалами справи та показами свідків.
Також, встановлено, що на даний час позивачка проживає у спірній квартирі, ніяких дій щодо виселення останньої з квартири відповідачка не вживає і не має такого наміру, що підтвердила в судовому засіданні.
Установивши відсутність обставин, які б давали підстави для висновку про укладення позивачкою договору внаслідок обману з боку відповідачки, як і відсутність доказів про порушення оспорюваним договором прав позивачки, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про недоведеність позовних вимог та відмовив у позовів.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд безпідставно не взяв до уваги покази свідока ОСОБА_4 , який був присутнім при укладенні договору про поділ спадщини і підтвердив факт домовленості між сторонами щодо права відповідачки на проживання у спірній квартирі АДРЕСА_1 , необгрунтовані.
Суд першої інстанції вірно не взяв до уваги даний доказ, який спростовується іншими доказами по справі, в тому числі змістом договору, який  не містить умов щодо наявності чи відсутності у позивачки права на проживання в успадкованій відповідачкою квартирі, як і не містить доказів того, що саме дана обставина була умовою укладання договору і щодо цієї обставини має місце обман з боку відповідачки.
Відхиляючи даний довід колегія суддів враховує, що оспорюваний правочин посвідчений нотаріально. Правочини, які посвідчуються нотаріально, відрізняються від інших правочинів, учинених без такого посвідчення тим, що спеціально уповноважена посадова особа - нотаріус перевіряє дійсне волевиявлення сторін та здійснює на письмовому документі посвідчувальний напис.
Відповідно до ч.2 ст.54 Закону України «Про нотаріат» при посвідченні угод нотаріуси перевіряють, чи відповідає зміст посвідчуваної ними угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін.
Стаття 44 вказаного Закону встановлює повноваження нотаріуса для встановлення 
                                                                        -  6  -
дійсного наміру сторін правочину. Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.
Аналогічні приписи щодо перевірки волевиявлення та дійсних намірів сторін при укладенні угоди містяться у Главі 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮ України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, згідно якої нотаріус зобов`язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії, та встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину.
Усі наведені вимоги законодавства покликані убезпечити правочин, а отже, і права осіб, яких цей правочин стосується. Крім того, правочин, посвідчуваний нотаріально, має вищий ступінь доказовості волі особи та інших чинників, з якими пов`язує закон набуття, зміну та припинення цивільних прав, оскільки нотаріус, посвідчуючи правочин, має здійснити чимало дій, які спрямовані на доведеність правочину вимогам закону. З викладеного вище можна зробити висновок, що дії нотаріуса слугують укріпленню права через встановлення зовнішнього посвідчувального напису, що свідчить про існування права. Підсилення вагомості договору надає його нотаріальне посвідчення, оскільки до цього залучається спеціально визначена державою особа - нотаріус.
Встановлено, що при посвідченні правочину позивачка погодилася із його змістом, не заявляла вимог про доповнення, зміну чи внесення нових умов до тексту договору, в тому числі щодо її права проживання у спірній квартирі, що у свою чергу спростовує її доводи.
Це ж міститься у тексті договору, де позивачка як сторона правочину засвідчила, що повністю усвідомлює значення своїх дій, її волевиявлення є вільним і відповідає її внутрішній волі, а цей договір не приховує інший правочин і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки (т.1 а.с.174-175).
Окрім того, відхиляючи даний довід колегія суддів враховує, що відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України однією з обов`язкових умов для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є в тому числі встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
При розгляді справи позивачка не надала суду доказів, що укладений договір порушує її права, зокрема не надала належних доказів, що відповідачка вживає заходів до її виселення. Встановлено, що на даний час позивачка проживає у спірній квартирі, ніяких дій щодо виселення останньої із квартири відповідачка не вживає і не має такого наміру, що підтвердила в судовому засіданні її представник. Із письмовою вимогою до позивачки про виселення відповідачка не зверталася, позов до суду про виселення не подавала. Отже, підстави для захисту прав позивачки шляхом визнання недійсними договору про поділ спадщини з цих підстав відсутні. 
Доводи скарги про те, що суд неправомірно відхилив клопотання про приєднання доказів про ринкову вартість земельної ділянки, яка згідно висновку менша ніж квартира у м.Києві, що у свою чергу свідчить про наявність підстав для визнання догвору недійсним колегія судді відхиляє як необгрунтовані.
                                                            -  7  -
Наявність даного висновку про іншу вартість ділянки ніяким чином не свідчить про наявність обману з боку позивачки при укладенні договору.
По-перше, при укладенні договору позивачка у випадку сумнівів мала повне право у встановленому законом порядку самостійно замовити висновок про вартість спадкового майна, чого не зробила і в цьому ніяка особа їй не перешкоджала. 
По-друге, встановлена законом рівність часток спадкоємців відповідної черги при спадкуванні за законом не є підставою для визнання недійсним догвору, оскільки не перешкоджає спадкоємцям змінити розмір їх часток.
Так відповідно до ч.3 ст.1267 ЦК України спадкоємці за законом за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосуєтьям нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змініти розмір частки у спадщині когось із них.
В даному випадку сторони по справі відповідно до договору вирішили на власний розсуд поділити спадщинцу із виділенням кожній стороні окремих об`єктів спадщини, що відповідає закону та їх волі, оскільки кожна особа розпоряджається своїми правами самостійно. Будь-які докази, що спосіб розподілу майна вчинений вннаслідок обману суду не надано.
Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відмови у позові, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно  дослідив  і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу  спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.         
Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 12 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий 

Судді: