31.03.20
22-ц/812/652/20
Провадження № 22-ц/812/652/20

П О С Т А Н О В А 
іменем України

31 березня 2020 року м. Миколаїв
справа № 485/1421/19

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Лівінського І.В.,
суддів: Галущенко О.І., Кушнірової Т.Б.,
розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи  
апеляційну скаргу
Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК»
на рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області, ухваленого 24 січня 2020 року під головуванням судді Квєтки І.А. в приміщенні цього ж суду, повне судове рішення складено того ж дня, у цивільній справі 
за позовом 
Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом,

в с т а н о в и в:

У вересні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом.
Позивач зазначав, що 24 січня 2013 року до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулась ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву б/н, згідно якої отримала кредит у розмірі 2000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Також відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті privatbank.ua, складає між нею та позивачем договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.
Посилаючись на те, що ОСОБА_1 порушує кредитні зобов`язання та, з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, станом на 26 серпня 2019 року має заборгованість у розмірі 18267 грн 30 коп., з яких 7857 грн 22 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 3537 грн 87 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 4797 грн 17 коп. - пеня за прострочене зобов`язання, 728 грн 98 коп. - пеня за несвоєчасну сплату боргу на суму понад 100 грн, та штрафи - 500 грн фіксована частина, 846 грн 06 коп. процентна складова, позивач просив суд стягнути з відповідача вказану заборгованість та судові витрати в розмірі 1921 грн.
Під час розгляду справи відповідач подала відзив на позовну заяву, у якому просила у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, яка нею підписана, не містить даних про суму кредитного ліміту, про видачу кредитної картки, її виду, номеру та строку дії. Також, в анкеті- заяві відсутній її підпис про отримання та ознайомлення з Пам`яткою клієнта, тарифами і основними умовами обслуговування і кредитування. Крім того, позивач не надав підтвердження, що саме ці Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг мали місце при підписанні нею анкети-заяви, а також те що вказані документи на момент отримання ОСОБА_1 кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів, пені, штрафів у відповідних розмірах і порядку нарахування.
АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надало відповідь на відзив, у якому просило задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на те, що між сторонами при укладенні договору обговорені усі істотні умови. З анкети-заяви вбачається, що ОСОБА_1 висловила згоду про укладення договору шляхом отримання кредитної картки «Універсальна» та особистим підписом засвідчила, що ця заява, разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, становить між нею та позивачем договір про надання банківських послуг. Позичальниця ознайомилася і погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку. Крім того, згідно виписки по рахунку, вбачається, що ОСОБА_1 до певного часу належним чином виконувала свої зобов`язання за кредитним договором, що свідчить про те, що відповідачка знала про умови кредитування та визнала свої зобов`язання за Договором.
Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 24 січня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не довів факт узгодження з позичальником усіх умов кредитування (ціну договору), а саме розмір процентів та обсяг відповідальності за порушення кредитних зобов`язань у вигляді неустойки (пені, штрафів). Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які надані на підтвердження позовних вимог позивачем, не містять підпису відповідача, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Анкета-заява на отримання кредитної картки не містить посилання на конкретні умови кредитування, порядок повернення кредиту, що за відсутності належних доказів, які б достовірно підтверджували прийняття представлених банком умов та тарифів відповідачкою та приєднання до них як другої сторони до запропонованого договору, є підставою для відмови у стягненні з відповідачки  пені та штрафів, оскільки вони є недоведеними.  Крім того, як слідує з розрахунку заборгованості, за рахунок кредита відбувалося погашення процентів на загальну суму 14934,24 грн., та сплачено комісії на суму 1171,02 грн., сплату яких не передбачено договором, тому заборгованість у відповідачки перед банком за кредитним договором відсутня. 
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПРИВАТБАНК», посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд безпідставно вважав неузгодженими умови кредитування, висновок суду щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача процентів за користування кредитом є помилковим, таким що суперечить нормам матеріального права, зокрема ст. 1048 ЦК України та принципу платності кредитного договору, що наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг. Також, на думку апелянта, суд дав невірну оцінку всім наданим банком доказам та помилково застосував висновок Великої Палати Верховного Суду (постанова від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17), який стосується інших за змістом правовідносин.
Відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом, від відповідача до апеляційного суду не надійшов.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена з таких підстав.
Судом встановлено, що 24 січня 2013 року ОСОБА_1 шляхом підписання анкети-заяви б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с.10).
В заяві зазначено, що позичальник згоден з тим, що його заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають Договір про надання банківських послуг. Позичальник ознайомився та згоден з Умовами та Правилами, а також Тарифами, які були йому надані в письмовому вигляді. Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайти Приватбанку www.privatbank.ua.
При цьому анкета-заява ОСОБА_1 не містить будь-яких відомостей про розмір кредиту (кредитного ліміту), процентної ставки, а також не зазначені види відповідальності (штрафи, пеня) за порушення умов кредитування.
Пам`ятку клієнта, посилання на яку містить заява-анкета, позивачем не надано.
Банк надав витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (далі - Умови) (а.с.11,12-26).
Власноручного підпису позичальника ОСОБА_1 ці витяги не містять.
При цьому в матеріалах справи відсутні підтвердження, що саме ці витяги з Тарифів та Умов надавались відповідачу для ознайомлення та узгодження, а також що саме така редакція цих актів, що постійно змінювалась банком, діяла на час укладення кредитної угоди.
До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.
Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість   ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 26 серпня 2019 року складає 18267 грн 30 коп., з яких 7857 грн 22 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 3537 грн 87 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 4797 грн 17 коп. - пеня за прострочене зобов`язання, 728 грн 98 коп. - пеня за несвоєчасну сплату боргу на суму понад 100 грн, 500 грн - штраф (фіксована частина), 846 грн 06 коп. - штраф (процентна складова).
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У заяві позичальника від 24 січня 2013 року процентна ставка не зазначена.
Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 24 січня 2013 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору.
Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
За висновком Великої Палати Верховного Суду, який викладено в постанові від 3 липня 2019 року по справі 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказала, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Велика Палата Верховного Суду також встановила, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Вказані обставини правильно встановлені судом першої інстанцій під час вирішення питання щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідачки на користь АТ КБ «ПриватБанк» неустойки за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань, де суд правильно відмовив у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_1 пені у розмірі 4797 грн 17 коп. (за прострочене зобов`язання) та 728 грн 98 коп. (за несвоєчасну сплату боргу на суму понад 100 грн), а також штрафів у розмірі 500 грн (фіксована частина) та 846 грн 06 коп. (процентна складова) у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідачки по їх сплаті позивачу у анкеті-заяві від 24 січня 2013 року, вказавши, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

Що стосується вимог про стягнення тіла кредиту та простроченого тіла кредиту, колегія дійшла такого.
Банком пред`явлено вимоги про стягнення 7857 грн 22 коп. тіла кредиту та 3537 грн 87 коп. простроченого тіла кредиту, тобто кредитних коштів, які були надані відповідачці та не були повернені у строк, передбачений договором. 
Між тим, з огляду на виписку по картковому рахунку відповідачки видно, що ОСОБА_1 за період з 24 січня 2013 року по 26 серпня 2019 року (в межах заявлених позовних вимог) отримала у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 24154,66 грн кредитних коштів. Останнє зняття по картці здійснено відповідачкою 30 липня 2017 року на суму 186,53 грн. Водночас, відповідачка поповнила свій картковий рахунок на загальну суму 30924,04 грн, що підтверджується не лише вказаним витягом з рахунку, а й поясненнями представника позивача в апеляційній скарзі. Останнє поповнення було проведено відповідачкою 5 червня 2018 року на суму 1300 грн. 
Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка використала 52671,27 грн, не відповідають дійсності, оскільки як вбачається з виписки по рахунку, банк включив в зазначену суму не лише кошти, використані відповідачкою особисто, а і безпідставно нараховані банком штрафи, списання процентів та інші платежі, які не можуть бути покладені на ОСОБА_1 за відсутності передбаченого обов`язку відповідачки по їх сплаті позивачу у анкеті-заяві від 24 січня 2013 року з підстав, які зазначались вище.
Отже, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що у ОСОБА_1 виникла заборгованість за тілом кредиту.
За таких обставин, основний висновок суду першої інстанції про відмову в задоволення таких вимог, є правильним. 

Апеляційний суд не може погодитись з твердженням апелянта про те, що суд першої інстанції грубо порушив загальні принципи цивільного судочинства, а саме принцип змагальності сторін, та грубо порушив принципи правосуддя, навівши в обґрунтування своїх висновків доводи проти вимог позивача, не маючи заперечень відповідача.
Такий висновок апелянта ґрунтується на помилковому розумінні основних принципів процесу доказування у цивільних справах.
Аналіз положень частини 2-4 статті 81 та статті 82 ЦПК України свідчить про те, що безумовною підставою для звільнення сторони від доказування є обставини, визнані загальновідомими. В інших випадках сторона звільняється від доказування при наявності лише певних умов.
При цьому за правилами пункту 1 статті 82 ЦПК  України не підлягають доказуванню обставини, які визнані учасником справи і суд не має обґрунтованих сумнівів щодо їх достовірності, або добровільності визнання.
Отже, навіть за відсутності обґрунтованих заперечень відповідача, позивач не звільняється від обов`язку доводити підстави позову (в цій справі обґрунтованість розрахунків), а суд оцінювати надані докази за вимогами статей 77-80 ЦПК України.
До того ж, у відзиві по даній справі відповідачка надала свої заперечення, в яких зазначила про відсутність домовленості при укладенні договору кредиту про умови сплати процентів, пені, штрафів у відповідних розмірах і порядку нарахування.
Отже, спірні правовідносини не мають іншого характеру ніж правовідносини у справі № 342/180/17, при розгляді якої Велика Палата Верховного Суду зробила правовий висновок в постанові від 3 липня 2019 року та яку застосував суд першої інстанції.
Доводи апелянта про те, що, встановивши безпідставність нарахування процентів за користування кредитом та відмовивши у стягненні неустойки, суд порушив вимоги статей 1048, 1054 ЦК України, статті 49 Закону «Про банки та банківську діяльність» та європейські стандарти щодо кредитних правовідносин, пов`язані з невірним розумінням підстав відмови в позові в цій частині.
За нормами цивільного законодавства, проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
При розгляді цієї справи суд не встановив узгоджених умов щодо сплати процентів та інших сум при укладенні кредитного договору 24 січня 2013 року, тобто підстав для застосування договірних розмірів процентів та неустойки. А вимог про стягнення цих сум з підстав та в розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не заявляв.
Висновків про безпроцентні умови кредитування ОСОБА_1 мотивувальна частина судового рішення не містить.
Отже, встановивши безпідставність нарахування банком процентів, як договірної умови, судом не заперечувалось право банку на отримання процентів, передбачених законом, які у цьому позові виходять за межі заявлених вимог.
Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, якою закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справу не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Недоотримання певних коштів внаслідок недоліків, які допущені банком при укладенні кредитних договорів, в тій чи іншій мірі позначається на економічній стабільності банку, але це, у будь-якому разі, не покладає на суд відповідальність за нестабільність функціювання фінансового сектору економіки, як то зазначено в апеляційній скарзі.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).
Отже, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення яке оскаржується, підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення, а рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 24 січня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими ст.389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
  ГоловуючийІ.В. Лівінський   Судді  О.І. Галущенко   Т.Б. Кушнірова 	  	
    Повне судове рішення складено 31 березня 2020 року.   	  І.В. Лівінський   О.І. Галущенко Л.М. Прокопчук