?
УХВАЛА

28 травня 2020 року 
м. Київ

Справа №  913/344/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Зуєва В.А. - головуючого, Багай Н.О., Дроботової Т.Б.,
за участю секретаря судового засідання - Дерлі І.І.
за участю представників сторін:
позивача - Зеленський В.В. (адвокат),
відповідача - не з`явились,
третьої особи - не з`явились,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Селянського фермерського господарства "Агродар"
на постанову Східного апеляційного господарського суду від 16.01.2020 (судді: Білоусова Я.О., Пуль О.А., Тарасова І.В.)
за позовом Фермерського господарства "Васильок - 2018"
до Селянського фермерського господарства "Агродар"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_1 
про визнання недійсним договору,
ВСТАНОВИВ:
Фермерське господарство "Васильок - 2018" звернулося до Господарського суду Луганської області з позовом про визнання недійсним договору інвестування від 26.12.2017, укладеного між Селянським фермерським господарством "Васильок" та Селянським фермерським господарством "Агродар", предметом якого є земельна ділянка загальною площею 6,8394 га із кадастровим номером 4424082500:26:005:0120, що знаходиться на території Куземівської сільської ради.
Позовні вимоги мотивовані тим, що оскаржуваний договір є удаваним та містить ознаки іншого правочину - договору оренди земельної ділянки, який суперечить вимогам статей 4 - 6, 8, 15, 17 Закону України "Про оренду землі" та статей 93, 95 Земельного кодексу України.
Рішенням Господарського суду Луганської області від 10.10.2019 відмовлено у задоволенні позову.
Місцевий господарський суд, виходячи із аналізу умов оскаржуваного договору, встановив, що відносини, які виникли між сторонами мають ознаки, які притаманні відносинам у сфері оренди (суборенди) землі. При цьому, з огляду на те, що договір не пройшов державної реєстрації у встановленому порядку, він не набув чинності, а відтак не може бути визнаний судом недійсним.
Постановою Східного апеляційного господарського суду від 16.01.2020 скасовано вищезазначене судове рішення місцевого господарського суду та прийнято нове, яким відмовлено у задоволенні позову.
Суд апеляційної інстанції підтримав позицію місцевого господарського суду, однак підставою для скасування судового рішення стало те, що скаржник не був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, в якому прийнято оскаржуване рішення.
У касаційній скарзі Селянське фермерське господарство "Агродар" просило змінити мотивувальну частину постанови суду апеляційної інстанції в частині мотивів відмови у задоволенні позову та прийняти нове рішення у мотивувальній частині, відмовивши у задоволенні позову через необґрунтованість позовних вимог.
Як на підставу подання касаційної скарги скаржник посилався на неврахування судами висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 06.11.2018 у справі №926/3397/17 про те, що факт виконання сторонами спірного договору виключає кваліфікацію такого договору як неукладеного. 
Крім того, за твердженням заявника, відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норм Закону України "Про інвестиційну діяльність" до правового регулювання передання права оренди землі в якості об`єкта інвестиційної діяльності.
Дослідивши доводи касаційної скарги і матеріали справи, заслухавши пояснення Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі з огляду на таке.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.
Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.
У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства. 
До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика. 
Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія. 
Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").
Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.
При цьому, право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").
Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах "Ейрі проти Ірландії", п.24, Series A N32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява N 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).
У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, N 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, N 212-A, с.15, п.31).
Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №910/4647/18).
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, слід розуміти рішення у тих справах, де однаковими є предмет і підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені фактичні обставини, а також матеріально-правове регулювання спірних відносин.
Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що оскаржувана постанова ухвалена судом апеляційної інстанцій без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, який викладений у постанові Верховного Суду від 06.11.2018 у справі №926/3397/17, оскільки встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, а також їх правове регулювання є різними, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаній справі і у справі №913/344/19.
Предметом спору у справі що розглядається є інвестиційний договір від 26.12.2017 дійсність якого оскаржується з підстав його удаваності та фактичного існування між сторонами відносин суборенди земельної ділянки.
Вирішуючи спір у даній справі, проаналізувавши правову природу оскаржуваного договору, звернувши увагу на суть зобов`язань сторін, які передбачені його умовами, господарські суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що цей договір є удаваним правочином, оскільки останній укладений позивачем з метою отримання плати за користування відповідачем земельною ділянкою, а зі сторони відповідача - з метою отримання у користування вказаної земельної ділянки для вирощування на ній сільськогосподарських культур та отримання відповідної продукції, що у свою чергу надає підстави для висновку, що воля сторін, насправді, була спрямована не на встановлення правовідносин з інвестиційної діяльності, а орендних правовідносин, зокрема, суборенди.
Відповідно до частини першої статті 210 Цивільного кодексу України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.
Приписами статті 8 Закону України "Про оренду землі" (у редакції, чинній на час підписання оскаржуваного договору від 26.12.2017) унормовано, що договір суборенди земельної ділянки підлягає державній реєстрації.
Державній реєстрації прав підлягають, зокрема, право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки (частина перша статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").
Статтею 125 Земельного кодексу України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
З`ясувавши, що оскаржуваний договір не пройшов державну реєстрацію у встановленому порядку, обов`язковість якої була передбачена на законодавчому рівні, суди дійшли висновку, що він не набув чинності, що унеможливлює визнання договору, якого по факту не існує, недійсним та відповідно є підставою для відмови у позові.
Натомість у постанові Верховного Суду від 06.11.2018 у справі №926/3397/17, на яку посилається скаржник у касаційній скарзі, міститься правова позиція, що факт виконання сторонами спірного договору виключає кваліфікацію такого договору як неукладеного.
Разом з тим, у вищезазначеній справі набуття чинності договору на розроблення проектної документації від 01.04.2014 не пов`язується з його державною реєстрацією, тобто справа розглядалась за іншої, ніж у даній справі фактично-доказової бази, встановлених обставин у залежності від яких й прийнято судове рішення.
Таким чином, судова колегія зазначає, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилається скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі №913/344/19.
Твердження скаржника про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм Закону України "Про інвестиційну діяльність" до правового регулювання спірних правовідносин не знайшли свого підтвердження, оскільки, як було встановлено господарськими судами попередніх інстанцій та не спростовано скаржником, оспорюваний договір є удаваним правочином та фактично являється договором суборенди землі, відповідно до оспорюваного правочину суди обґрунтовано застосовували правила та законодавство про оренду землі та виходили із встановлення обставин недійсності саме орендних правовідносин.
При цьому, здійснена судами попередніх інстанцій правова кваліфікація спірних правовідносин, узгоджується із правовою позицією, яка викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 22.01.2020 у справі №925/1199/18 та від 06.11.2019 у справі №916/1424/18
В такий спосіб, зважаючи на те, що Верховним Судом неодноразово висловлювались правові позиці щодо юридичної природи удаваного правочину та договорів оренди земельної ділянки доводи скаржника про відсутність висновку Верховного Суду щодо спірних правовідносин не відповідають фактичним умовам справи №913/344/19, з огляду на предмет та підстави позову, предмет спору, а також встановлені судами обставини справи та оцінені ними докази.
Зважаючи на те, що наведені скаржником підстави касаційного оскарження не знайшли свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів на підставі пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Селянського фермерського господарства "Агродар" на постанову Східного апеляційного господарського суду від 16.01.2020 у справі №913/344/19. 
Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою Селянського фермерського господарства "Агродар" у справі №913/344/19 закрити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий	 	В. А. Зуєв	
  Судді  	 	  Н. О. Багай	
 	 	  Т. Б. Дроботова