Постанова                                         
Іменем України
 
18 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 150/748/17
 
провадження № 61-47643св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),               Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області,
відповідач -  ОСОБА_1 ,
третя особа - Бабчинецька Сільська рада Чернівецького району Вінницької області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області на постанову Апеляційного суду Вінницької області від 22 жовтня 2018 року у складі колегії суддів: Оніщука В. В., Денишенко Т. О., Копаничук С. Г.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2017 року Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області звернулося в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Бабчинецька сільська рада Чернівецького району Вінницької області, про припинення договорів оренди землі, стягнення заборгованості та повернення земельної ділянки.
 
Позовні вимоги мотивувало тим, що за результатами проведеного аукціону з продажу права оренди земельної ділянки з кадастровим номером 0524980300:09:002:0206 площею 94,2195 га та продажу права оренди земельної ділянки з кадастровим номером 0524980300:06:005:0034 площею 21,8773 га, переможцем аукціону (покупцем) був ОСОБА_1 , з яким        29 грудня 2015 року були укладені договори оренди землі № 1-550 та             № 1-551 строком на 25 років. У ході проведеної перевірки дотримання вимог земельного законодавства встановлено, що ОСОБА_1 допущено порушення, а саме: договори оренди не зареєстровано, земельні ділянки не використовуються за цільовим призначенням, а також систематично не виконуються покладені на нього, як орендаря земельних ділянок, зобов`язання зі сплати орендної плати за користування земельними ділянками.
 
З урахуванням зазначеного та заяви про часткову відмову від позовних вимог просило: припинити договори оренди землі № 1-550 та № 1-551                       від 29 грудня 2015 року та повернути за актом прийому-передачі земельні ділянки Головному управлінню Держгеокадастру у Вінницькій області.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Чернівецького районного суду Вінницької області від 19 липня 2018 року позов Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області задоволено.
Припинено договори оренди землі № 1-550 та № 1-551, укладені 29 грудня 2015 року між Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області та ОСОБА_1 .
Зобов`язано ОСОБА_1 повернути Головному управлінню Держгеокадастру у Вінницькій області земельні ділянки з кадастровими номерами 0524980300:09:002:0206 площею 94,2195 га та 0524980300:06:005:0034 площею 21,8773, які розташовані на території Бабчинецької сільської ради Чернівецького району Вінницької області.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки               ОСОБА_1  не виконав свої зобов`язання відповідно до умов договорів оренди землі, що є істотним порушенням вказаних договорів та вимог земельного законодавства, суд з метою захисту порушених прав та інтересів Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, вважав необхідним задовольнити позовні вимоги щодо припинення договорів оренди землі № 1-550 та № 1-551, укладених 29 грудня 2015 року, а також щодо зобов`язання відповідача повернути Головному управлінню Держгеокадастру у Вінницькій області вищезазначених земельних ділянок, які розташовані на території Бабчинецької сільської ради Чернівецького району Вінницької області.
 
Суд першої інстанції зазначив, що під час розгляду справи, судом не встановлено обставин, які перешкоджали чи унеможливлювали виконання ОСОБА_1 умов договорів оренди землі, що свідчить про недобросовісне виконання відповідачем своїх зобов`язань згідно з договорами оренди землі. Суд послався на те, що на час подачі позивачем позовної заяви до суду, тобто на 18 грудня 2017 року, ОСОБА_1. не було сплачено орендну плату за користування землями, а згідно із пунктом «д» частини першої статті 141 Земельного Кодексу України це є підставою для припинення права користування земельною ділянкою.
Крім того, районний суд критично поставився до тверджень                ОСОБА_4 стосовно незнання умов договору про державну реєстрацію права оренди та неможливість використання земель за цільовим призначенням через те, що вони заросли чагарниками.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 22 жовтня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено.
Рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 19 липня    2018 року скасовано та ухвалено нове рішення.
У задоволенні позову Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області до ОСОБА_4 , третя особа - Бабчинецька сільська рада Чернівецького району Вінницької області, про припинення договорів оренди землі, стягнення заборгованості та повернення земельної ділянки відмовлено.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що пунктом 19 договорів оренди землі визначено, що об`єкти за договорами оренди вважаються переданими орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, а згідно із пунктом 30 договорів оренди орендар земельної ділянки зобов`язується приступити до використання земельної ділянки в строки встановлені договором оренди землі, зареєстрованим у встановленому законом порядку. Проте, спірними договорами оренди землі не встановлено орендарю строків, у які він має здійснити державну реєстрацію договорів оренди.
 
Оскільки договором не встановлено строків для здійснення їх державної реєстрації, суд апеляційної інстанції вважав безпідставними доводи позивача про те, що ОСОБА_1 несвоєчасно здійснив державну реєстрацію цих договорів (21 лютого 2018 року).
Апеляційний суд вважав, що припиняючи договори оренди земельних ділянок, суд першої інстанції, вказавши про припинення договорів оренди, не вирішував питання про їх розірвання, що в свою чергу суперечить змісту статті 32 Закону України «Про оренду землі».
 
Також, колегія суддів звернула увагу, що за змістом позовної заяви позивачем не заявлялись позовні вимоги про припинення договорів оренди землі шляхом їх розірвання, а відтак, такі вимоги і не є предметом судового розгляду.
 
Щодо доводів Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про систематичну несплату відповідачем орендної плати, апеляційний суд вважав їх спростованими з огляду на довідку Могилів-Подільської ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області від 16 травня 2018 року № 1540/10/02-24 про відсутність заборгованості зі сплати податків, зборів, платежів.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2018 року, Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області,посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову Апеляційного суду Вінницької області                    від 22 жовтня 2018 року скасувати, а рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 19 липня 2018 року залишити без змін.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно взяв до уваги пункти договорів, де не зазначено строків для здійснення їх реєстрації. Вважає, що такі висновки спростовуються положеннями частини першої статті 638 ЦК України, у якій зазначено, що укладеним є договір, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
 
Заявник посилається на статтю 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, в якій зазначено, що моментом вчинення правочину слід вважати момент, коли сторони свого часу досягли згоди з усіх істотних умов, тобто на момент підписання договору його сторонами.
 
Зазначає, що твердження суду апеляційної інстанції щодо того, що правовідносини з припинення договору оренди врегульовано статтею 31 Закону України «Про оренду землі» не відповідає дійсності, оскільки у цій нормі зазначено, що договір оренди припиняється також у інших випадках, передбачених законом. Вказує, що норми статті 141 ЗК України мають вищу юридичну силу і також визначають підстави припинення права користування земельною ділянкою.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
 
У червні 2019 року     ОСОБА_5 подав суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначає, що касаційна скарга є безпідставною, а посилання заявника на статтю 638 ЦК України та постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц не заслуговує на увагу, оскільки договорами оренди чітко регулюється питання набрання чинності ними та момент передачі об`єкта оренди орендареві. Вважає, що суд апеляційної інстанції правильно звернув увагу на те, що спірними договорами не встановлено строків для здійснення державної реєстрації договорів оренди.
 
Зазначив, що сторони договору дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, а тому на підставі частини першої статті 638 ЦК України договори оренди є укладеними. Крім того, вказує, що ним було сплачено повністю орендну плату, у тому числі і за 2018 рік, що підтверджується відповідними платіжними документами.
 
Вважає, що суд апеляційної інстанції правильно звернув увагу на те, що за змістом позовної заяви позивачем не заявлялися вимоги про припинення договорів оренди шляхом їх розірвання.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
У листопаді 2018 року касаційна скарга надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою судді Верховного Суду від 13 травня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 червня 2019 року у зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Пророка В. В. справу призначено судді -доповідачеві Лідовцю Р. А.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 липня 2019 року справу призначено до розгляду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року касаційне провадження у справі зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи за позовом ОСОБА_6 до Селянського (фермерського) господарства «Волна» про витребування земельної ділянки (справа № 332/1178/17, провадження                  № 14-338цс19).
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2020 року касаційне провадження у справі поновлено.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
29 грудня 2015 року Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області організовано проведення земельних торгів у формі аукціону з продажу права оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення.
 
Відповідно до протоколу № 90 (аукціон № 4018 лот № 7121) з продажу права оренди земельної ділянки з кадастровим номером 0524980300:09:002:0206 площею 94,2195 га та протоколу № 91 (аукціон № 4018 лот № 7125)                          з продажу права оренди земельної ділянки з кадастровим номером 0524980300:06:005:0034 площею 21,8773 га, переможцем аукціону (покупцем) є ОСОБА_1 (том 1, а. с. 22, 23).
 
29 грудня 2015 року було укладено договори оренди землі №1-550 та №1-551 на земельні ділянки з кадастровими номерами 0524980300:06:005:0034 та 0524980300:09:002:0206 строком на 25 років з моменту укладення до                        28 грудня 2040 року. Земельні ділянки передано орендарю                   ОСОБА_1 на підставі актів прийому-передачі межових знаків на зберігання від 15 січня 2015 року (том 1, а. с. 9-21).
У пункті 44 договорів оренди землі зазначено, що договори оренди землі набирають чинності після підписання сторонами та державної реєстрації права оренди.
Пунктом 19 договорів оренди землі визначено, що об`єкти за договорами оренди вважаються переданими орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди.
 
30 грудня 2015 року ОСОБА_1 сплачено річну плату за користування вказаними земельними ділянками в розмірі ціни продажу лоту, що підтверджується платіжними дорученнями № 798 та №799                    від 30 грудня 2015 року (том 1, а. с. 24, 25).
 
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14 липня 2015 року за індексними номерами 40622874 та 40623575, право оренди на земельні ділянки з кадастровими номерами 0524980300:06:005:0034 та 0524980300:09:002:0206 не зареестровано (том 1, а. с. 26, 27).
 
03 серпня 2017 року Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області видано наказ № 229-ДК «Про здійснення державного контролю за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорий і форм власності» (том 1, а. с. 30).
 
11 серпня 2017 року Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області складено акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом - земельної ділянки № 202 , відповідно до якого встановлено, що договори оренди укладені строком на 25 років, на час перевірки не зареєстровані відповідно до вимог статей 125-126 ЗК України, що є порушенням вимог земельного законодавства (том 1, а. с. 32-33). 
 
31 серпня 2017 року старшим державним інспектором Співаком О. М . внесено припис №154, відповідно до якого ОСОБА_1 зобов`язано в тридцятиденний термін привести правовстановлюючі документи (договори оренди) на земельні ділянки у відповідність до вимог статей 125-126 ЗК України. Даний припис в той же день надіслано ОСОБА_1 , що пітверджується підписом у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення (том 1, а. с. 36-37).
 
20 жовтня 2017 року проведена перевірка виконання вимог припису                     від 31 серпня 2017 року № 154, за результатами якої встановлено невиконання ОСОБА_1 вимог припису та складено акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом - земельної ділянки від 20 жовтня 2017 року № 487 (том1, а. с. 34-35).
 
24 жовтня 2017 року ОСОБА_1 повторно направлено повідомлення № 31-2-0.445-393/91-17 про виклик для надання пояснень, яке було ним отримано, що стверджується підписом відповідача у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, однак, на зазначену дату та час ОСОБА_1 не з`явився                     (том 1, а. с. 42, 43).
 
Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 27 лютого 2018 року                   № 115414071 та № 115415052 право оренди спірних земельних ділянок зареєстровано за ОСОБА_1 21 лютого 2018 року (том 1,                   а. с. 169-170).
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
У статті 11 ЦК України надано перелік підстав виникнення юридичних прав та обов`язків (юридичних фактів), які виникають як із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, так і з дій, що не передбачені такими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. 
 
Однією з таких підстав є відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України договори та інші правочини.
 
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України.
 
У статті 792 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.
 
Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються спеціальним законом.
 
У статті 125 ЗК України (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) вказано, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
 
Статтею 126 ЗК України передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". 
 
Спеціальним законом, що регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про оренду землі» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.
 
У статті 13 Закону України «Про оренду землі» (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) надано визначення договору оренди землі. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
 
Відповідно до частини першої статті 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.
 
Статтею 17 Закону України «Про оренду землі» об`єкт за договором оренди  землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.
 
У пункті 2 частини першої статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) серед прав та обтяжень, що підлягають державній реєстрації зазначено, зокрема, право постійного користування та право оренди земельної ділянки.
 
Підставою для державної реєстрації прав та їх обтяжень є, зокрема, договори, укладені у порядку, встановленому законом (пункт 1 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").
 
Момент укладення договору визначено у статтях 638, 640 ЦК України. Вказано, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
 
У цивільній справі, що переглядається Верховним Судом, суди попередніх інстанцій установили, що Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, як орендодавець, та ОСОБА_1 , як орендар, уклали спірні договори оренди землі 29 грудня 2015 року.
При цьому сторони узгодили у пункті 8 договорів строк їх дії - 25 років,                 а у пункті 19 передбачили, що об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендарю з моменту державної реєстрації права оренди, та у пункті 44 визначили, що договір набуває чинності після підписання сторонами та державної реєстрації права оренди.
Отже, момент укладення договору, а відтак і початок перебігу строку його дії сторони визначили та пов`язали з моментом державної реєстрації права оренди.
 
Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрував право оренди спірних земельних ділянок 21 лютого 2018 року та зазначив, що доводи позивача про те, що ОСОБА_1 несвоєчасно здійснив державну реєстрацію цих договорів є безпідставними. 
 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції та вважає, що твердження Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про невиконання ОСОБА_1 умов договорів оренди щодо обов`язку державної реєстрації права оренди, як підстави для припинення договорів оренди, є необґрунтованими, оскільки у спірних договорах не зазначено чітких часових меж (календарних дат чи строків), впродовж яких повинні були бути проведені вказані реєстраційні дії.                    Отже, порушень умов договорів оренди ОСОБА_1 формально допущено не було.
Крім того, законодавство, яке було чинним на час виникнення спірних правовідносин, передбачало необхідність державної реєстрації права оренди земельних ділянок та також не визначало строків здійснення таких реєстраційних дій.
 
Разом з тим, оскільки сторони у спірних договорах вказали про те, що договір набуває чинності після підписання сторонами та державної реєстрації права оренди, перевагу має положення про державну реєстрацію права оренди. Відтак, спірні договори оренди землі набрали чинності                    21 лютого 2018 року.
 
З огляду на зазначене, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані доводи касаційної скарги з посиланням на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306цс18) про те, що моментом вчинення правочину слід вважати момент, коли сторони досягли згоди з усіх істотних умов, тобто на момент підписання договору його сторонами. 
 
Суд апеляційної інстанції дійшов правильних висновків про те, що позивачем не заявлялись позовні вимоги про припинення договорів оренди землі шляхом їх розірвання в порядку статті 32 Закону України «Про оренду землі», а відтак такі вимоги і не є предметом судового розгляду.
Крім того, оскільки спірні договори оренди землі набули чинності лише             21 лютого 2018 року, вимога про припинення договорів оренди                         є передчасною.
 
Доводи касаційної скарги про неналежне використання земельної ділянки не заслуговують на увагу, з огляду на те, що вони спростовані матеріалами справи.
 
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права і незгоді з ухваленими судовим рішенням.
 
Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області залишити без задоволення.
 
Постанову Апеляційного суду Вінницької області від 22 жовтня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                  Д. Д. Луспеник 

Судді:                                                                                               І. А. Воробйова

                                                                                                    Б. І. Гулько

                                                                                                    Р. А. Лідовець

                                                                                                     Ю. В. Черняк