П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

21 квітня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 540/996/19	
Головуючий в 1 інстанції: Войтович І.І.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів -  Косцової І.П., Танасогло Т.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 22 липня 2019 року (м. Херсон, дата складання повного тексту рішення - 22.07.2019р.) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, - 
В С Т А Н О В И В:
15.05.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Херсонського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Управління МВС України в Херсонській області, в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання відпусток, не нарахування та не виплати коштів у вигляді компенсації за невикористані дні відпусток, матеріальної допомоги, виплат на оздоровлення, середнього заробітку за час затримки даних виплат.
- зобов`язати Управління МВС України в Херсонській області нарахувати та сплатити йому компенсацію за невикористані дні відпусток за 2006 - 2019 роки;
- зобов`язати Управління МВС України в Херсонській області нарахувати та сплатити йому матеріальну допомогу на оздоровлення за 2006 - 2019 роки;
- зобов`язати відповідача нарахувати та сплатити йому середній заробіток за час затримки вказаних у п.п.2,3 вимог виплат до моменту постановлення судового рішення;
- зобов`язати Управління МВС України в Херсонській області компенсувати моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.
Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що після незаконного звільнення та поновлення на посаді у 2019 році, він звернувся до відповідача із заявою, в якій просив повідомити про належні та надані йому відпустки та передбачені виплати у зв`язку із виходом у відпустку за період з 2006-2019р.р. Однак, як зазначає позивач, відповідачем було безпідставно не виконано вимоги законодавства щодо таких виплат, а тому його бездіяльність є протиправною. 
Рішенням Херсонського окружного адміністративного суд від 22 липня 2019 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовлено у повному обсязі. 
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, ОСОБА_1 13.08.2019 року подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення було порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 22.07.2019 року та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 
Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю та/або неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність усіх належних підстав для її часткового задоволення.
Судом апеляційної інстанції встановлені наступні обставини справи. 
06.11.2015 року наказом начальника Управління МВС України в Херсонській області №417-о/с майора міліції ОСОБА_1 звільнено з посади в.о. старшого оперуповноваженого міжрайонного відділу №1 Управління протидії злочинності у сфері економіки Управління МВС за п.64 «г» Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом ОВС України (за скороченням штатів).
Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 03.03.2016 року по справі №821/3724/15-а, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.05.2016 року, було визнано протиправним та скасовано наказ Управління МВС України в Херсонській області від 06.11.2015 року №417-о/с в частині звільнення ОСОБА_1 з посади в.о. ст.оперуповноваженого міжрайонного відділу №1 Управління протидії злочинності у сфері економіки Управління МВС України в Херсонській області, та поновлено ОСОБА_1 на цій посаді з 06.11.2015 року. 
16.06.2016 року позивач в рамках порушеного відносно нього кримінального провадження був взятий під варту.
13.03.2017 року вказаний вище запобіжний захід було змінено на домашній арешт, під яким позивач перебував до 13.04.2017 року. 
01.11.2017 року позивач звернувся із заявою до Управління МВС України в Херсонській області про виконання рішення суду по справі №821/3724/15-а про поновлення його на роботі.
Однак, 29.11.2017 року позивачу було повідомлено про те, що 26.08.2016 року його, на виконання рішення суду, вже було поновлено на роботі і знову звільнено, відповідно до Наказу №30-о/с від 28.08.2016 року. 
Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 05.07.2018 року у справі №821/2082/16 задоволено частково позов ОСОБА_1 . Визнано протиправним та скасовано наказ від 28.08.2016 року №30-о/с, виданий Управлінням МВС України в Херсонській області в частині звільнення ОСОБА_1 . Поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого міжрайонного відділу №1 управління протидії злочинності у сфері економіки Управління МВС України в Херсонській області. Стягнуто з Управління МВС України в Херсонській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.04.2017 року по 22.03.2018 року включно в сумі 10026,03 грн., яке визначене з урахуванням сплати податків і зборів.
22.08.2018 року наказом голови ліквідаційної комісії Управління МВС України в Херсонській області №6-о/с, на виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 05.07.2018р. (по справі №821/2082/17), зокрема, скасовано пункт наказу Управління МВС від 28.08.2016р. №30-о/с в частині звільнення з ОВС у запас ЗСУ за п.64«г» (через скорочення штатів) «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ» - майора міліції ОСОБА_1 /М-182548/ та поновлено його на посаді ст.оперуповноваженого міжрайонного відділу №1 Управління протидії злочинності у сфері економіки Управління МВС.
Проте, в подальшому, т.б. 29.01.2019 року ОСОБА_1 наказом Управління МВС України в Херсонській області від 29.01.2019р. №3-о/с було знову звільнено з ОВС в запас Збройних Сил України за п.64«г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.
Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 22.04.2019 року по справі №540/379/19 визнано протиправним та скасовано наказ Управління МВС України в Херсонській області №3-о/с від 29.01.2019р. в частині звільнення ОСОБА_1 з посади ст.оперуповноваженого міжрайонного відділу №1 Управління протидії злочинності у сфері економіки Управління МВС в Херсонській області. Поновлено ОСОБА_1 на цій посаді  та стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23.03.2018р. по 22.04.2019р. включно в сумі 11700 грн.
Але, постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.09.2019 року по справі №540/379/19 (т.б. вже після звернення позивача до суду із даним позовом 15.05.2019 року) рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 22.04.2019 року було змінено, та абз.4 резолютивної частини викладено в іншій редакції, а саме зобов`язано Управління МВС України в Херсонській нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29.01.2019р. по 22.04.2019р. включно, виходячи із розміру посадового окладу - 900 грн., з відрахуванням обов`язкових платежів,  з урахуванням раніш виплачених сум. В іншій частині рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 22.04.2019 року - залишено без змін.
13.05.2019 року наказом Управління МВС у Херсонській області №6-о/с «Про особовий склад», на виконання рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 22.04.2019р. (по справі №540/379/19) було скасовано наказ Управління МВС України в Херсонській області від 29.01.2019 року №3-о/с в частині звільнення з ОВС у запас ЗСУ за п.64«г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ майора міліції ОСОБА_1 /М-182548/ та поновлено його на посаді старшого оперуповноваженого міжрайонного відділу №1 управління протидії злочинності у сфері економіки Управління МВС.
Таким чином, станом на момент звернення позивача до суду із даним позовом та наразі  судовими рішеннями скасовано всі накази відповідача про звільнення позивача, як наслідок вважається, що останнього фактично так і не було в законному порядку  звільнено.
20.03.2019 року ОСОБА_1 звернувся до керівника Ліквідаційної комісії Управління МВС України в Херсонській області із заявою, в якій просив повідомити про надання відпусток з 2006 року по 31.01.2019 року, із зазначенням дати, кількості діб кожної відпустки, здійснення або нездійснення виплат, передбачених працівнику у зв`язку із виходом у відпустку, із зазначенням конкретних правових підстав та посиланням на відповідні нормативно-правові акти. Зокрема, позивач також просив надати йому довідку про розмір грошового утримання із зазначенням всіх його складових окремо з 01.01.2015 року по 01.11.2015 року та з 01.11.2015 року по 31.01.2019 року. 
Однак, 19.04.2019 року Управління МВС України в Херсонській області своїм листом №267/04/2-2019 повідомило позивача, що за 2006, 2008, 2009, 2012, 2013, 2014, 2015 роки ним була використана відпустка. Також, в цьому листі було зазначено, що з 07.11.2015 року позивачу грошове забезпечення не нараховувалось. У квітні 2018 року нарахована виплата за вимушений прогул - на виконання рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 22.03.2018р. у справі №821/2082/17 в сумі 2216,99 грн., а також в серпні 2018 року - на виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду  від 05.07.2018 року у справі №821/2082/17 в сумі 9793,9 грн. 
Не погоджуючись з такими діями та бездіяльністю відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності п/вимог та, відповідно, з правомірності дій відповідача.
Однак, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, не може повністю погодитися з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх частково обґрунтованими з огляду на наступне. 
Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.
Згідно ч.2 ст.18 Закону України «Про міліцію», порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом  Міністрів України.  
У відповідності до ч.1 ст.19 Закону України «Про міліцію», форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати.
Судова колегія зазначає, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. При цьому, можливе субсидіарне застосування загальних норм, тобто, в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю.
Можливість субсидіарного застосування загальних правових норм до відносин публічної служби, як правило, закріплена у спеціальному законі, що регулює такий вид публічної служби. Подібна законодавча техніка спрямована на усунення прогалин у правовому регулюванні. 
Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991р. №114 затверджено «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ».
Як передбачено п.49 вказаного Положення №114, особам рядового начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки: а) чергові; б) короткострокові; в) через хворобу; г) канікулярні; д) у зв`язку із закінченням навчальних закладів системи Міністерства внутрішніх справ; є) додаткові та соціальні (по вагітності, родах, і догляду за дитиною), творчі, у зв`язку з навчанням.
Обчислення тривалості відпусток - подобове. Святкові дні встановлені законодавством неробочими, до тривалості відпусток не включаються.
Тобто, Положення №114, яке є спеціальним законодавством, регулює проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.
Згідно з п.52 цього ж Положення №114, чергова відпустка надається особі рядового або начальницького складу, як правило, до кінця року.
Також, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), дія якого відповідно до абз.1 п.1 ст.3 поширюється на військовослужбовців правоохоронних органів, зокрема встановлено: нормативно-правові акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги військовослужбовців та членів їх сімей, є недійсними; ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (ст.2); військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами (ст.12).
Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені п.1 та 4 цієї статті (абз.2 п.14 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»). 
Зазначена норма не містить особливостей регулювання грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки.
Разом з тим, преамбулою Закону України «Про відпустки» встановлено, що цей Закон встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.
При цьому, як передбачено абз.2-3 ст.12 Закону України «Про відпустки», невикористану частину щорічної відпустки має бути надано працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка.
Відкликання ж з щорічної відпустки допускається тільки за згодою працівника і лише для відвернення стихійного лиха, виробничої аварії або негайного усунення їх наслідків, для відвернення нещасних випадків, простою, загибелі або псування майна підприємства з додержанням вимог частини першої цієї статті та в інших випадках, передбачених законодавством. У разі відкликання працівника з відпустки його працю оплачують з урахуванням тієї суми, що була нарахована на оплату невикористаної частини відпустки.
Так, як встановлено судами обох інстанцій та вже вказувалось вище, станом на момент звернення позивача до окружного суду із даним позовом та наразі судовими рішеннями, всі накази відповідача про звільнення позивача скасовано, т.б. на цей час фактично вважається, що останнього так і не було у законному порядку звільнено з посади (служби).
Таким чином, використання положень щодо грошової компенсації на які посилається позивач і суд 1-ї інстанції, не відповідають правовому регулюванню по даній справі.
Насправді ж, спірні правовідносини фактично стосуються не нарахованих та не виплачених позивачу грошової компенсації за відпустки та матеріальної допомоги на оздоровлення при щорічній відпустці, яка належить до державних мінімальних гарантій, право на стягнення яких в силу ст.233 КЗпП України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у рішеннях від 15.10.2013р. №8-рп/2013 та №9-рп/2013, не обмежується будь-яким строком.
Як вбачається зі змісту позовних вимог ОСОБА_1 , останній просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання йому відпусток, не нарахування та не виплати коштів у вигляді компенсації за невикористані дні відпусток, матеріальної допомоги, виплат на оздоровлення, середнього заробітку за час затримки даних виплат за період з 2006 року по 2019 рік.
З даного спірного питання судова колегія зазначає, що у відповідності до п.52 Положення №114, чергова відпустка надається особі рядового або начальницького складу, як правило, до кінця року.
Також, як вбачається з приписів абз.2 ст.12 Закону України «Про відпустки», невикористану частину щорічної відпустки має бути надано працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка. 
До того ж, як передбачено абз.4 ст.24 Закону України «Про відпустки», за бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.
Тобто, позивачу, як працівнику МВС, має бути надано відпустку, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, а у разі ненадання такої відпустки, має бути надана відповідна грошова компенсація.
Так, як вбачається зі змісту постанови Херсонського окружного адміністративного суду від 03.03.2016р. по справі №821/3724/15-а, яка набрала законної сили, ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ з 01.09.2002 року.
При цьому, судова колегія повторно наголошує, що станом на момент звернення позивача із даним позовом та наразі судовими рішеннями скасовано всі накази відповідача про звільнення позивача, як наслідок вважається, що останнього не було звільнено.
У відповідності до ст.78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.  
З вказаного вбачається, що робочий період відрахування робочого року позивача розпочався 01.09.2002 року, а отже, на момент звернення ОСОБА_1 до суду із даним позовом, т.б. 15.05.2019 року, відсутня бездіяльність відповідача щодо ненадання відпусток, а відтак і їх компенсації, за період з 01.09.2017 року - 31.08.2019 року (а також за весь 2019 рік), оскільки позивач мав право звернутись до відповідача з відповідною заявою про надання за цей період відпустки, чого останній до цього часу так і не зробив, а отже такі п/вимоги фактично є передчасними. 
Окремо, колегія суддів також звертає увагу й на те, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
У постанові від 13.06.2017 у справі №21-1393а17 Верховний суд України роз`яснив, що для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.
У зв`язку із зазначеним, судова колегія також приходить до висновку про те, що позовні вимоги щодо не виплати відповідачем матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 01.09.2017р. - 31.08.2019р. (в т.ч. за весь 2019 рік) також заявлено передчасно.
При цьому, у відповідності до пп.3 п.5 Постанови КМУ від 07.11.2007р. №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання надано право надавати військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення при щорічній основній відпустці у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.
Як передбачено п.1.18 розділу І «Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» (затв. Наказом МВС від 31.12.2007р. №499), при прийнятті на службу до органів внутрішніх справ грошове забезпечення особам рядового і начальницького складу нараховується з дня призначення на посаду. У разі звільнення зі служби грошове забезпечення особі рядового чи начальницького складу виплачується до дня виключення зі списків особового складу включно.
Згідно приписів п.2.16 цієї Інструкції №499, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надається матеріальна допомога у межах асигнувань що виділяються на їх утримання, для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення на день виплати, та один раз на рік - допомога для оздоровлення в розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення.
Допомога для оздоровлення особам рядового і начальницького складу надається у розмірі, що не перевищує грошового забезпечення, яке особа отримувала на день виплати.
Фактичні витрати на матеріальну допомогу відповідно до вимог бюджетного законодавства проводяться тільки в межах затвердженого кошторисом фонду грошового забезпечення.
Так, зі змісту пункту 2.16 (2.17) Інструкції №499 (у редакціях, чинних з 2007р.) випливає, що матеріальна допомога для оздоровлення надається особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ один раз на рік. Умовою для надання особі матеріальної допомоги для оздоровлення є наказ по особовому складу про вибуття у щорічну основну відпустку.
При чому, Інструкцією №499 не передбачено можливість здійснення цих виплат поза межами періоду, в якому особа перебувала в щорічній основній відпустці та/або подавала рапорт, а також після звільнення особи зі служби в органах внутрішніх справ.
Також, з системного аналізу вказаних вище норм вбачається, що така допомога на оздоровлення надається лише при наданні щорічної відпустки. А у випадку виплати компенсації за невикористану відпустку, допомога на оздоровлення не виплачується.
Що ж стосується факту ненадання позивачу відпусток та їх компенсації за період з 2006 року по 31.08.2017 року, то судова колегія з цього приводу зазначає наступне. 
Так, за наданою відповідачем інформацією, яка фактично не заперечується позивачем, відпустка за 2006 рік була використана останнім після випуску з Київського університету внутрішніх справ перед прибуттям до Управління МВС України в Херсонській області (підстава грошовий атестат №184). За 2008 рік відпустка була використана - з 02.02.2009р. по 05.03.2009р. (підстава: відпускне посвідчення від 02.02.2009р. №58). За 2009 рік відпустка була використана - з 21.12.2009р. по 23.01.2010р. (підстава: наказ Скадовського РВ УМВС України в Херсонській області від 20.12.2009р. №41), з 15.01.2010р. по 19.01.2010р. позивач відкликався з відпустки (підстава: наказ УМВС України в Херсонській області від 10.01.2010р. №18-о/с). За 2012 рік відпустка позивачем була використана - з 15.08.2012р. по 16.09.2012р. (підстава: наказ Управління МВС України в Херсонській області від 08.08.2012р. №175-о/с). За 2013 рік відпустка позивачем була використана - з 11.07.2013р. по 16.08.2013р. (підстава: наказ УМВС України в Херсонській області від 10.07.2013р. №217-о/с). За 2015 рік використав відпустку в період з 20.05.2015р. по 26.06.2015р. у кількості 38 діб (наказ УМВС від 20.05.2015р. №151-о/с).
Інші відомості про надання ОСОБА_1 відпусток за період з 2006 року по 31.08.2017 року, з підстав неодноразового звільнення останнього та поновлення на посаді відповідно до рішень судів, - в матеріалах справи відсутні.
Таким чином, враховуючи ці встановлені обставини, судова колегія приходить до висновку відповідач - Управління МВС України в Херсонській області, в даному випадку, допустила протиправну бездіяльність лише тільки щодо не виплати позивачу грошової компенсації  за невикористані дні відпусток за період з 2006 року по 31.08.2017 року.
Що ж стосується інших позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та сплатити середній заробіток за час затримки вказаних у п.п.2,3 позовної заяви виплат до моменту постановлення судового рішення, відповідно до ст.ст.116,117 КЗпП України, судова колегія зазначає наступне.
Як передбачено приписами ст.ст.116,117 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Разом з тим, судова колегія зазначає, що вказані виплати застосовуються лише до правовідносин, які виникають під час звільнення працівника, а не до правовідносин, які виникли у позивача, оскільки останній фактично вже поновлений на роботі.
Стосовно ж інших позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 20000 грн., судова колегія зазначає наступне. 
Так, дійсно, відповідно до положень ст.56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Як вбачається зі змісту приписів ч.ч.1-3 ст.23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Проте, Пленум Верховного суду України у своїй постанові №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» звернув увагу судів на те, що відповідно до ст.137 ЦПК України, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Разом з тим, позивач ні у своєму позові, ні своїй апеляційній скарзі, жодним чином не зазначив та не конкретизував, в чому ж саме полягає ця моральна шкода, якими саме неправомірними діями чи бездіяльністю її було йому заподіяно, з яких саме міркувань він виходив, визначаючи досить суттєвий розмір шкоди (в т.ч. не має докладного розрахунку розміру) та якими саме доказами це підтверджується. Не міститься таких доказів і в інших матеріалах справи.
Крім того, слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
А відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Таким чином, на підставі вищевикладеного, судова колегія вважає, що судом першої інстанції було не повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, та порушено норми матеріального і процесуального права, що призвело до частково неправильного вирішення справи, до того ж, висновки суду частково не відповідають обставинам справи та ґрунтуються на невірному тлумаченні норм діючого у цій сфері законодавства.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення має право скасувати його повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Отже, за таких обставин та враховуючи, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також в зв`язку із тим, що деякі висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, у відповідності до п.п.1,3,4 ч.1 ст.317 КАС України, вважає за необхідне скасувати судове рішення суду 1-ї інстанції та прийняти нове - про часткове задоволення позовних вимог.
Керуючись ст.ст.308,311,315,317,321,322,325,329,382 КАС України, апеляційний суд, - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 22 липня 2019 року - скасувати та прийняти нове, яким адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково. 
Визнати протиправною бездіяльність Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області щодо не виплати грошової компенсації ОСОБА_1 за невикористані дні відпусток за період з 2006 року по 31.08.2017 року.
Зобов`язати Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області нарахувати та сплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні відпусток з 2006 року по 31.08.2017 року.
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 21.04.2020р. 

Головуючий у справі
суддя-доповідач:                                                             Ю.В. Осіпов 

Судді:                                                                            І.П. Косцової 

                                                                                      Т.М. Танасогло