ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

11 червня 2020 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/13126/19
Головуючий у першій інстанції – Логвіна Т. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/659/20

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:
                    головуючого  судді – Губар В.С.,
                    суддів – Вінгаль В.М., Кузюри Л.В. 
                    із секретарем судового засідання – Шапко В.М.

Позивач – Департамент патрульної поліції Національної поліції України
Відповідач – ОСОБА_1 

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (із повідомленням учасників справи) у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 березня 2020 року у справі за позовом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,

місце ухвалення судового рішення – м. Чернігів 
дата складання повного тексту судового рішення – 05 березня 2020 року

                                     ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року Департамент патрульної поліції Національної поліції України звернувся до суду з позовом та просив стягнути з ОСОБА_1 602873,95 грн. матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 березня 2020 року закрито провадження у справі за позовом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, з повідомленням позивача, що розгляд даного спору віднесено до адміністративної юрисдикції.

В апеляційній скарзі Департамент патрульної поліції   просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм процесуального права при неправильному застосуванні норм матеріального права.
Апелянт вважає, що постанова Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 818/1688/16 не може бути застосована при розгляді цієї справи, оскільки стосується лише тих справ, при розгляді яких суд має встановити не лише обсяг завданої шкоди (збитків), але й дослідити питання правомірності дій особи при завданні такої шкоди.
Постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 11.02.2019 року, залишеною без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 28.03.2019 року, ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої ст.124 КУпАП за порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів.
Наголошує, що суд першої інстанції не звернув увагу на постанову Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 року у справі № 826/7431/16, за висновками якої сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції, оскільки необхідно з`ясувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулась до суду.
Також, обґрунтовуючи доводи скарги, апелянт посилається на постанову Великої палати Верховного Суду від 20.06.2018 року у справі № 727/10968/17, за висновками якої публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин, а приватноправові відносини  вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника та обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтерес, як правило майнового, конкретного суб`єкта.
Відповідно до ч. 4 ст. 5, ч. 5 ст. 46  КАС України суб`єкти владних повноважень мають право звернутись до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією України та законами України.
Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 19, ч. 5 ст. 21 КАС України в порядку адміністративного судочинства можуть розглядатись вимоги про відшкодування шкоди лише якщо такі вимоги стосуються шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень та які одночасно поєднані з вимогою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень.
Як стверджує апелянт, ні суд першої інстанції, ні Велика Палата Верховного Суд у постанові від 05.12.2018 року, ні Верховний Суд у постанові від 04.09.2019 року не зазначили норму закону, якою встановлено право суб`єкта владних повноважень звернутись до адміністративного суду  з вимогою про відшкодування завданої йому майнової шкоди.
На переконання апелянта, вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, завданої відповідачем майну позивача в результаті дорожньо-транспортної пригоди, за своїм змістом та суб`єктним складом є цивільно-правовими і за правилами ч. 1 ст. 19 ЦПК України підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 – адвокат Білицький Р.Б. просить закрити апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою, поданою Сіндєєвою В.В. в інтересах Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 362 ЦПК України.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.       
Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 з 19.02.2016 року  і дотепер проходить службу на посаді інспектора взводу № 1 роти № 1 батальйону управління патрульної поліції в Чернігівській області, що є територіальним (відокремленим) підрозділом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України.
Судом встановлено, що 12.11.2018 року о 03 год. 20 хв. на автодорозі М 01 Київ-Чернігів-Н.Яриловичі, Козелецький район, 76км+480м, зі сторони м. Києва в напрямку м. Чернігова, ОСОБА_1 керувала службовим автомобілем «СКС MOU0-4 МП», д.н.з. НОМЕР_1 , та не вибрала в установлених межах безпечної швидкості руху, у разі виникнення небезпеки для руху не вжила всіх заходів для безпечного об`їзду перешкоди аж до повної зупинки транспортного засобу, змінила напрямок руху та скоїла наїзд на вантажний автомобіль «Renault Magnum 480», д.н.з. НОМЕР_2 , з напівпричепом «KRONE SDP 27», д.н.з. НОМЕР_3 , який стояв поза межами проїзної частини з правої сторони по ходу руху, в результаті чого транспортні засобу отримали механічні пошкодження, чим порушила п.п. 10.1, 12.1, 12.3 ПДР.
Постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 лютого 2019 року, залишеною без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 28 березня 2019 року,  ОСОБА_1 притягнута до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП з накладенням стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. (а.с. 10-11, 12-13).
Власником автомобіля марки «СКС MOU0-4 МП», д.н. НОМЕР_4 . НОМЕР_1 , 2017 року випуску, є Департамент патрульної поліції, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5    (а.с. 20).
Факт пошкодження автомобіля «СКС MOU0-4 МП», д.н. НОМЕР_4 НОМЕР_6 НОМЕР_1 відповідачем ОСОБА_1 під час виконання нею службового обов`язку підтверджується також наказом начальника Департаменту патрульної поліції Національної поліції України № 358 від 08.05.2019 року «Про застосування до працівника управління патрульної поліції в Чернігівській області Департаменту патрульної поліції дисциплінарного стягнення» (а.с. 14).
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції посилався на ч. 1 ст. 19 ЦПК України, ч. 1 ст. 19 КАС України та виходив з того, що спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такий, що пов`язаний з правовідносинами між суб`єктом владних повноважень та особою, яка перебуває на посаді публічної служби. 
З урахуванням правових висновків у постановах Верховного Суду  у справах № 818/1688/16 від 05 грудня 2018р., № 734/3102/16-ц, № 804/285/16, № від 12 грудня 2018р., № 825/730/16 від 23 січня 2019р., № 221/1130/17 від 26 червня 2019р., № 2025/2-56/11 від 26 червня 2019р., №567/667/17, №608/53/17 від 03 липня 2019р., № 761/39300/16-ц від 21 серпня 2019р., № 522/16964/15-ц від 04 вересня 2019р., суд зазначив наявність підстав для закриття провадження у справі з роз`ясненням позивачеві можливості звернення до адміністративного суду.
  З таким висновком суду першої інстанції погоджується  апеляційний суд, з огляду на таке.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Zand v. Austria» (заява № 7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року), висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з  питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів ».
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно до частини першої статті 19 ЦПК України  суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Правилами статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;  5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. До суду можуть звертатися в інтересах інших осіб органи та особи, яким законом надано таке право. Суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.
Пунктами 1, 2, 8 частини першої статті 4 КАС України визначено, що адміністративна справа – переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір – спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій. Позивач – особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.
Статтею 17 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.
Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про Національну поліцію» служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Стаття 60 Закону України «Про Національну поліцію» визначає, що проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
За пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба – це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Отже, спір між  Департаментом патрульної поліції Національної поліції України  та ОСОБА_1 , яка перебуває на посаді публічної служби,  стосовно відшкодування майнової шкоди, завданої  під час здійснення нею повноважень, пов`язаних із виконанням її службових обов`язків, є публічно-правовим і підлягає вирішенню в порядку порядку, передбаченому КАС України.
Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією, висловленою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16 (провадження № 11-892апп18) та у постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 686/18159/18.
Виходячи з положень вищезазначених норм права, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про неможливість вирішення даного спору у порядку цивільного судочинства. 
Доводи апеляційної скарги  не містять передбачених процесуальним законом підстав для скасування  законного і обґрунтованого судового рішення, не спростовують висновків суду першої інстанції і не  підтверджують наявності  передбачених  ст. 379 ЦПК України підстав для направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
У контексті вказаної практики апеляційний суд уважає наведені обґрунтування оскаржуваного судового рішення достатніми.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарги  без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 374, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391  ЦПК України, апеляційний суд,

                                П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України залишити без задоволення.
Ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 березня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:                                     Судді: