КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД  

        
Справа № 22-ц/824/4514/2020                      Головуючий в 1-й інстанції - Скрипник О.Г
             759/10353/19                                                                        Доповідач Чобіток А.О.
                                        
                                                        П О С Т А Н О В А
                                                           Іменем України
 
02 березня 2020 року  Київський апеляційний суд  у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого - Чобіток А.О. 
суддів - Немировської О.В., Ящук Т.І.  
за участю секретара - Шепель К.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2   на рішення Святошинського  районного суду м. Києва від 23 грудня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2   до Департаменту будівництва та житлового забезпечення  виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), третя особа: ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання права власності,-
 
                                                             у с т а  н о в и в:
 
У червні 2019 року позивачізвернулися до звищевказаним позовом, у якому зазначали, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх батько,  ОСОБА_4 , після смерті якого залишилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 . Після смерті свого батька вони дізналися, що спірна квартира, в якій вони проживають з 1970 року, всупереч вимогам законодавства було приватизована за ОСОБА_4  , в той час як приватизація квартиримала здійснюватися на чотирьох осіб: позивачів, їх матір,  ОСОБА_5  та батька,  ОСОБА_4 .. ІНФОРМАЦІЯ_2   померла мати ОСОБА_5 .. У разі правильної приватизації квартири, після померлої ОСОБА_5 спадкоємцям померлої - ОСОБА_4 та їм належало б по 1/3 частині квартири. Оскільки приватизація квартири була проведена з порушенням вимог законодавства, просили визнати недійсним свідоцтво про право власності на спірну квартиру від 18.04.2005 НОМЕР_1 в частині 2/3 квартири; визнати за кожним з позивачів право власності на 1/3 частину спірної  квартири.
Під час розгляду справи позивачі змінили підставу позову. Свої вимоги обґрунтовували тим, що спірна квартира є кооперативною та членом житлово-будівельного кооперативу «Авіатор» була дружина померлого ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , яка померла раніше свого чоловіка. Після померлої ОСОБА_5 спадщину прийняли: чоловік померлої - ОСОБА_4 та її діти: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , а отже її частина підлягала розподілу в рівних частинах. Так, як право власності на квартиру було видане  ОСОБА_4 , то відповідно позивачам свідоцтво про право на спадщину на квартиру після померлої матері не видавалося. При цьому позивачі  посилались на лист ЖБК «Авіатор», в якому голова правління зазначила, що після смерті ОСОБА_5 , яка була членом житлово-будівельного кооперативу «Авіатор», її чоловік ОСОБА_4 квартиру покинув та виїхав з квартири за межі Києва, вірогідно з якоюсь жінкою - співмешканкою, яку ніхто ніколи не бачив. Оскільки  ОСОБА_4 не був членом ЖБК «Авіатор», а отже свідоцтво про право власності на квартиру видане на ньогоз порушенням вимог закону, позивачі просять визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру, видане на ім`я ОСОБА_4 від 18.04.2005 року та визнати за позивачами право власності на квартиру, по 1/3 частині за кожною з них, в порядку спадкування за законом після померлоїОСОБА_4 ..
 
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 23 грудня 2019 року позов залишено без задоволення.
 
Позивачі, подавши апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, просять скасувати його та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Зазначають, що судом не були враховані докази, які підтверджують незаконність оформлення свідоцтва про право власності  від 18.04.2005 року НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_4 , оскільки його дружина ОСОБА_5 була членом кооперативу «Авіатор», що підтверджується листом ЖБК від 06.09.2019 року №15. Таким чином власником указаної квартири була ОСОБА_5 , а відтак вони разом з батьком  після її смерті успадкували по 1/3 частини квартири. Крім того,  навіть, якщо припустити, що спірна квартира була оформлена належним чином, то все одно ОСОБА_5 мала право на половину квартири , оскільки вона була придбана у шлюбі, а тому має статус спільної сумісної власності, а відтак позивачі успадкували після її смерті по 1/6 частині спірної квартири. Судом першої інстанції вказані обставини не враховані при розгляді даної справи,що потягнуло за собою неправильне її вирішення.
 
            У відзиві на апеляційну скаргу представник третьої особи ОСОБА_3 зазначила, що матеріали справи містять докази, які підтверджують правомірність набуття ОСОБА_4 права власності на квартиру, оскільки вказана квартира була надана йому та членам його сім`ї в користування на підставі ордеру, а у подальшому з виплатою в повному обсязі пайових внесків, видано свідоцтво на право власності на житло. Отже рішення суду є законним та обґрунтованим. 
 
При розгляді даної справи судом першої інстанції установлено, що 19.01.1970 року  № 97 виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів трудящих на ім`я ОСОБА_4 у складі сім`ї: дружини - ОСОБА_5 та дочки - ОСОБА_6  видано ордер на квартиру АДРЕСА_1 .
Головним управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації) від 18 квітня 2005 року ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4  помер. Після його смерті відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 . Спадщину після померлого   ОСОБА_4 прийняли: діти спадкодавця:   ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та дружина померлого - ОСОБА_3 .
 
 Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       
              Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд виходив з того, що  посилання позивачів на те, що членом ЖБК « Авіатор» був не ОСОБА_4  , а його дружина -  ОСОБА_5 , не узгоджується з матеріалами справи, оскільки на останнюордер на житлове приміщення не видавався, доказів про сплату нею пайових внесків на квартиру, матеріали справи також не містять. У судовому засіданні встановлена правомірність набуття  ОСОБА_4  права власності на спірну квартиру, оскільки вказана квартира була надана йому та членам сім`ї в користування на підставі ордеру, а у подальшому у зв`язку з виплатою в повному обсязі пайових внесків, видано свідоцтво про право власності на житло.
            Розглянувши дану справу, суд першої інстанції керувався ст.ст. 15, 17 Закону України «Про власність», ст. 384 ЦК України.
                                            
  Заслухавши доповідь судді, пояснення представників позивачів та ОСОБА_3 , обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, суд апеляційної інстанції  не може погодитися з таким висновком суду, оскільки він не відповідає обставинам справи, заявленим позовним вимогам та нормам матеріального та процесуального права, що регулює  правовідносини, які виникли між сторонами.
             Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
            Звернувшись з даним позовом та заявивши вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності від 18.04.2005 року НОМЕР_3 в частині 2/3 квартири  АДРЕСА_1 , а також визнання права власності по 1/3 частині  на неї, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 22.10.2019 року змінили підстави позову, зазначивши про те, що відповідно до ч. 1 ст. 1226 ЦК України, частка у прав спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах, а отже вони та їх батько ОСОБА_4 мали успадкувати частку їх матері ОСОБА_5 в рівних частинах по 1/3 частині. 
             Пленум Верховного Суду України в п. 9 Постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» від 12 червня 2009 року № 5 зазначив, що оскільки підставою позову є фактичні обставини, наведені в позовній заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, яким законом необхідно керуватись під час вирішення спору.
 
  Установлено, що 19.01.1970 року  №97 виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів трудящих на ім`я ОСОБА_4 у складі сім`ї: дружини - ОСОБА_5 та дочки - ОСОБА_6  видано ордер на квартиру АДРЕСА_1 ( а.с.9-10 том 1).
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є доньками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ( а.с.17-26 том 1).
ЖБК «АВІАТОР» листом від 06.09.2019 року за №25 повідомило, що в квартирі АДРЕСА_1 проживала сім`я, а саме: чоловік ОСОБА_4 та його жінка ОСОБА_5 та їх дві доньки (позивачі в даній справі). Кооперативну квартиру подружжя ОСОБА_7 будували та сплачували удвох зі свого спільного сімейного бюджету (а.с.228 том 1).
Головне управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) наказом від 11 березня 2005 року наказало оформити та видати свідоцтво про право власності членам ЖБК, зокрема і ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 ( а.с.173-174 том 1).
Головним управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації) від 18 квітня 2005 року ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 ( а.с.7-8 том 1).
ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 померла ( а.с. 15 том 1).
Відповідно до листа Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори від 16.05.2019 року, 07.02.2008 року у вказаній нотаріальній конторі заведено спадкову справу №271/08 номер у реєстрі:43976709, після померлої ОСОБА_5 .. Заяву про прийняття спадщини подав: ОСОБА_4 .. Спадщину по факту прийняли: дочка померлого - ОСОБА_1 ; дочка померлого - ОСОБА_2 .. Свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку були видані 30.03.2010 року на ім`я: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ( а.с. 16 том 1).
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 ( а.с.11 том 1).
Відповідно до спадкової справи №502/19, заведеної Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою, після померлого ОСОБА_4 , у строки, визначені чинним законодавством із заявами про прийняття спадщини звернулися: ОСОБА_3 , з якою ОСОБА_4 одружився ІНФОРМАЦІЯ_5 ( а.с.194 том 1 свідоцтво про шлюб); та його діти - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ( а.с.187, 203, 204 том 1).
 
Верховний Суд у справі №234/3341/15 від 22.05.2019 року зазначив, що згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
Відповідно до положень пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Відповідно до статті 112 ЦК УРСР  майно може належати на праві спільної власності двом або кільком громадянам.
Положеннями статті 22 КпШС України  передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.
Відповідно до статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними у підпунктах 6, 6-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи», при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися статтею 146 ЖК України, статтею 15 Закону України «Про власність», пунктом 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року № 186, і статтями 22, 24, 28, 29 КпШС України, ураховуючи, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, та після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.
Відповідно до частини першої статті 15 Закону України від 07 лютого 1991 року    № 697-ХІІ «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.
Статтею 16 Закону України «Про власність» передбачалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.
Статтями 22, 28, 29 КпШС України  передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядав за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.
 
           Як убачається із наявних в матеріалах справи доказів, то спірна квартира на час отримання ОСОБА_4 у 1970 році на сім`ю з трьох осіб (дружину ОСОБА_5 та доньку) ордеру була кооперативною, пай за неї внесено у період сумісного проживання подружжя  - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ..
 
У п. 6-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» роз`яснено, що відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім`ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім`ї, якщо інше не було установлено письмовою угодою між ними».
 
            Згідно із частиною першою Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року, як і Цивільний кодекс України.
 
Відповідно до п.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них  не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороб тощо) самостійного заробітку (доходу).
 
Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
 
           Пай за спірну квартиру  вносився  подружжям як до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, так і після 2004 року, а тому при вирішенні справи необхідно застосовувати як положення КпШС України, Закону України «Про власність», ЦК УРСР,  які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин, так і СК України, ЦК України, які діяли на час отримання ОСОБА_4 18.04.2005 року  свідоцтва про право власності на спірну квартиру. 
 
            Системний аналіз наведених норм у їх сукупності, з урахуванням обставин справи, дають підстави вважати, що оскільки пай внесено ОСОБА_4 у період сумісного проживання з ОСОБА_5 за рахунок спільних коштів, також враховуючи відсутність документів на спростування цих обставин, а квартира виділялась подружжю, суд апеляційної інстанції  приходить до висновку, що спірна  квартира є спільним майном подружжя ОСОБА_7  незалежно від того, на чиє ім`я оформлено право власності на неї.
 
          Отже, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 належало по Ѕ частини спірної квартири.
  
Згідно із  ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, хто його пережив та батьки.
 
Відповідно до ст. 1267 ЦК України, частки у спадщині кожного із спадкоємців є рівними.
 
           Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку  часток об`єктів нерухомого майна, затверджену наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України  18.06.2007  N 55, зареєстровану в Міністерстві                                      юстиції України 6 липня 2007 р. за N 774/14041, право  кожного   співвласника   в   спільній   частковій власності   визначається   часткою,   яка  виражається  в  простих 
правильних дробах (1/2; 1/3; 3/5  тощо). При  цьому  вказані  в правовстановлювальних  документах  розміри часток співвласників на об`єкт нерухомого майна в сумі повинні становити одиницю. 
 
Зважаючи на вищевикладені обставини, після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на належну їй  1/2 частини АДРЕСА_1 . 
 
   Спадкоємцями майна померлої ОСОБА_5 за законом був її  чоловік ОСОБА_4 та її діти: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а всього 3 особи.
 
   Отже, 1/2 частина спірної квартири підлягала розподілу між спадкоємцями у рівних частках, унаслідок чого  кожному належало по 1/6  частині спадкового майна.
 
    Ураховуючи, що ОСОБА_4 на праві власності належала Ѕ частина квартири, то після спадкування 1/6 частини після померлої дружини ОСОБА_5 , йому на праві власності належало 2/3 частини.
 
 Після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилась спадщина на належні йому  2/3 частини АДРЕСА_1 . 
 
    Спадкоємцями майна померлого ОСОБА_4 за законом була його дружина ОСОБА_3 та його діти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , всього 3 особи.
 
    Отже, 2/3 частини спірної квартири підлягали розподілу між спадкоємцями у рівних частках, унаслідок чого  кожному належало по 4/18  частин спадкового майна.
 
    Зважаючи на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві власності належить по  1/6 частини квартири, успадкованих після померлої матері ОСОБА_5 , то після спадкування по 4/18 частини після померлого батька ОСОБА_4 , їм на праві власності належить по 7/18 частин кожній.
 
   Відмовивши позивачам у задоволенні  вимог про визнання права власності в порядку спадкування за законом, суд першої інстанції  на вказане вище уваги не звернув, що призвело б до неправильного розподілу  спадкової маси померлого ОСОБА_4 , хоча позивачами вказувались фактичні обставинитого, що їх матір брала участь у виплаті паю за спірну квартиру. 
 
   Ураховуючи встановлені судом апеляційної інстанції підстави набуття спірної квартири у власність подружжям ОСОБА_7 , правові підстави до задоволення позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право власності на спірну квартиру за вказаних позивачами підстав, відсутні.
 
 Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції  приходить до висновку про скасування рішення суду з постановленням нового рішення про визнання за позивачами  по 7/18 частин права власності на спірну квартиру в порядку спадкування за законом, а за ОСОБА_3 4/18 частин.
 
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України,суд апеляційної інстанції,-
 
                                                             п о с т а н о в и в:
 
Апеляційні скарги  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.
 
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 грудня 2019 року скасувати та постановити нове рішення.
 
Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.
 
Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 на 7/18 частин  квартири  АДРЕСА_1 .
 
Визнати за  ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 на 7/18 частин  квартири  АДРЕСА_1 .
 
Визнати за ОСОБА_3  право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 на 4/18 частин  квартири АДРЕСА_1 .
 
У задоволенні решти вимог відмовити.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

  Головуючий:                                                             А. О. Чобіток            
 
              Судді:                                                                        О. В. Немировська
     
                                                                                                  Т. І.  Ящук