Постанова
Іменем  України
 
04 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 627/529/17
провадження № 61-45447 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., 
Лідовця Р. А.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , Любівська сільська рада Краснокутського району Харківської області, Краснокутська районна державна адміністрація Харківської області,
третя особа - приватне сільськогосподарське підприємство «Фацелія»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 
на рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 18 січня 2018 року у складі судді Вовк Л. В. та постанову Апеляційного суду Харківської області від 05 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Котелевець А. В., Коваленко І. П., Піддубного Р. М.,

ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом 
до ОСОБА_2 , третя особа - приватне сільськогосподарське підприємство «Фацелія» (далі - ПСП «Фацелія»), про захист права власності та зобов`язання знести самочинно збудовану нежитлову будівлю.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він є власником земельної ділянки, загальною площею 0,3598 га, що знаходиться у селі Любівка Краснокутського району Харківської області. 28 травня 2016 року між ним 
та ПСП «Фацелія» булоукладено договір оренди вказаної земельної 
ділянки, яку передано ТОВ «Фацелія» для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Однак, у серпні 2016 року 
ОСОБА_2 розпочав на ній будівництво нежитлового приміщення - залізобетонного ангару. На вимогу припинити такі незаконні дії 
ОСОБА_2 не реагув. 
З урахуванням наведеного  ОСОБА_1  просив суд зобов`язати 
ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні вказаною земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованої нежитлової будівлі.
 
У липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним 
позовом до Любівської сільської ради Краснокутського району 
Харківської області (далі - Любівська сільська рада), ОСОБА_1 , 
Краснокутської районної державної адміністрації Харківської області 
(далі - Краснокутська РДА), третя особа - ПСП «Фацелія», про визнання протиправними та скасування рішень сільської ради, скасування рішення 
про державну реєстрацію права власності й запису про її здійснення.
В обґрунтування позовних вимог вказував, що рішенням ХХХV сесії 
VI скликання Любівської сільської ради від 03 червня 2015 року йому 
надано дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення 
земельної ділянки по АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 2,00 га, для ведення особистого селянського господарства. Після отримання вказаного рішення, наприкінці 2015 року, на земельній ділянці було розпочато будівництво нежитлової будівлі. Також було розроблено проєкт землеустрою, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер. 
Земельна ділянка знаходиться між АДРЕСА_1 . 
30 березня 2016 року на V сесії VII скликання Любівської сільської ради прийнято рішення «Про розгляд листа щодо надання дозволу 
ПСП «Барвінок» на розробку технічної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки на території Любівської сільської ради». Рішенням Любівської сільської ради VІІ сесії VII скликання від 28 квітня 
2016 року «Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель запасу сільськогосподарського призначення несільськогосподарські угіддя (під господарськими будівлями і дворами) 
в межах населеного пункту у селі Любівка на території Любівської сільської ради Краснокутського району Харківської області для ведення особистого селянського господарства громадянину ОСОБА_1 » затверджено проєкт землеустрою щодо вказаної земельної ділянки, площею 0,3598 га, та надано земельну ділянку 
у власність ОСОБА_1 . 
Зазначав, що земельна ділянка, яка відводилася ОСОБА_1 , входила 
у межі земельної ділянки, на яку ним розроблявся проєкт землеустрою.
З урахуванням наведеного ОСОБА_2 просив суд визнати протиправним та скасувати вказані рішення Любівської сільської ради, скасувати рішення про державну реєстрацію права власності 
за ОСОБА_1 на земельну ділянку, кадастровий номер 6323584201:01:001:0282, та вилучити запис про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 18 січня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, кадастровий номер 6323584201:01:001:0282, загальною площею 0,3598 га, що знаходиться у селі Любівка Краснокутського району 
Харківської області і належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , шляхом знесення самочинно збудованої нежитлової будівлі -залізобетонного ангару.
Зустрічний позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 самовільно побудовано споруду на земельній ділянці ОСОБА_1 
без дозвільних документів на право виконання будівельних робіт 
з будівництва об`єкту та вводу його в експлуатацію у встановному законодавством порядку, а тому права позивача, як власника земельної ділянки, були порушені. При цьому судом враховано преюдиційний характер рішення Краснокутського районного суду від 28 листопада 2016 року 
у цивільній справі № 627/964/16-ц за позовом ОСОБА_2 
до Любівської сільської ради про визнання права власності на самочинно збудовану будівлю, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 .
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволенню не підлягав, оскільки оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування про надання дозволу ОСОБА_1 на розробку проєкту земоеустрою щодо відведення земельної ділянки та про затвердження проєкту землеустрою вичерпало свою дію шляхом його виконання, його скасування не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки. 
Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що діями відповідачів 
за зустрічним позовом було порушено права ОСОБА_2 .
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Апеляційного суду Харківської області від 05 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення.
Рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 18 січня 2018 року залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що судом першої інстанції вірно з`ясовано фактичні обставини справи та дана їм належна правова оцінка, а його висновки підтверджуються матеріалами справи 
та ґрунтуються на нормах діючого законодавства.
Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що ОСОБА_1 
є власником спірної земельної ділянки, разом з тим, ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку по 
АДРЕСА_1 не набув, рішення 
про надання у власність останньому вказаної земельної ділянки сільською радою не приймалося. При цьому сторонами не заперечувався той факт, 
що ОСОБА_2 самочинно збудував залізобетонний ангар 
на земельній ділянці, яка належить на праві власності ОСОБА_1 .
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2018 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись 
на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, 
яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, його зустрічний 
позов задовольнити.
 
Надходження касаційної скарги до Верховного Суду 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду 
від 19 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано цивільну справу № 627/529/17 із Краснокутського районного суду Харківської області та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
У вересні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
У квітні 2020 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді-доповідачеві. 
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій 
не врахували, що на момент розроблення ОСОБА_1 проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на земельній ділянці 
уже існував об`єкт нерухомості та об`єкт будівництва. 
Вказує, що судові рішення судів попередніх інстанцій ґрунтуються на усних поясненнях учасників справи та свідків, які є зацікавленими особами. 
При цьому його доводи суди необґрунтовано відхилили, а подані ним 
докази не врахували.
Крім того, недоречними є посилання суду першої інстанції на Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 у справі 
за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції 
України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» 
(справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), оскільки 
у ньому зазначено, що рішення органів місцевого самоврядування визнаються незаконними (протиправними) у судовому порядку. 
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У листопаді 2018 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшов відзив Краснокутської РДА на касаційну скаргу, 
в якому вказується, що Краснокутська РДА не може бути відповідачем 
у вказаній справі, оскільки державну реєстрацію права власності 
за ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку провів державний 
реєстратор Коломацької районної державної адміністрації Харківської області, а тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення 
у частині заявлених до неї позовних вимог. 
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження 
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України 
від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, 
що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких 
не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, 
що діяв до набрання чинності цим Законом.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції 
до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга  ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 319 ЦК України визначено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.
У частинах першій та другій статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений 
цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках 
і в порядку, встановлених законом.
Згідно з положеннями статті 328 ЦК України право власності набувається 
на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність 
набуття права власності не встановлена судом.
Частиною першою статті 116 ЗК України встановлено, що громадяни 
та юридичні особи набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.
Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначений статтею 118 ЗК України.
Згідно з частиною восьмою вказаної статті проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності 
у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної 
документації згідно із законом - після отримання позитивноговисновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність 
(частина девята статті 118 ЗК України).
Встановлено, що власником земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться у селі Любівка Краснокутського району Харківської області, площею 0,3598 га, є ОСОБА_1 . 
Рішенням ХХХV сесії VI скликання Любівської сільської ради від 03 червня 2015 року ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по   
  АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 2,00 га, для ведення особистого селянського господарства.
Разом з цим, вказаний проєкт землеустрою для затвердження до сільської ради Литвиненком О . В. не подавався, рішення про надання йому 
у власність земельної ділянки сільською радою не приймалося.
Таким чином, суди попередніх інстанцій зробили правильний висновок, 
що ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку по     АДРЕСА_1  у передбаченому законодавством порядку не набув.
Крім того, сторонами не заперечувався той факт, що ОСОБА_2 самочинно збудував залізобетонний ангар на земельній ділянці, 
яка належить на праві власності ОСОБА_1 .
Положеннями статті 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, 
що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, 
який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. 
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Колегія суддів вважає, що судами попередніх інстанцій правомірно враховано преюдиційні обставини, встановлені рішенням Краснокутського районного суду від 28 листопада 2016 року у цивільній справі 
№ 627/964/16-ц за позовом ОСОБА_2 до Любівської сільської ради про визнання права власності на об`єкти cамочинного будівництва, 
яким відмовлено ОСОБА_2 у визнанні права власності на нежитлову будівлю, загальною площею 1 361,5 кв м, та будівлю зерноочисного комплексу, загальною площею 57,9 кв м. 
Указане судове рішення набрало законної сили.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, зробив правильний висновок 
про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_5 
та обґрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову 
ОСОБА_2 .  
Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи 
не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, 
в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Суд розглянув справу в межах позовних вимог, тому в цій частині доводи касаційної скарги є безпідставними.
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює 
наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги 
і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).
Доказів на підтвердження того, що діями відповідачів за зустрічним 
позовом було порушено права ОСОБА_2 матеріали справи 
не містять, останній таких доказів не подав, що є його процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України).
Колегія суддів критично оцінює доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно послався на Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України 
«Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), оскільки суд правильно визначився 
з підставами відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 . 
Посилання касаційної скарги про те, що оскаржувані судові рішення ґрунтуються на усних поясненнях учасників справи та свідків, а позовні вимоги за зустрічним позовом є доведеними та підтверджені належними доказами, Верховним Судом відхиляються, так як судами попередніх інстанцій в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, 
так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення 
є мотивованими. 
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони 
не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального і процесуального права й зводяться 
до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 
ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної 
інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, 
якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, 
на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити 
без задоволення.
Рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 18 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Харківської області 
від 05 вересня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Д. Д. Луспеник
 
Б. І. Гулько 
 
Р. А. Лідовець