ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
28 квітня 2020 року           справа №265/829/20 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Гаврищук Т.Г., Блохіна А.А., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Поліцейського роти № 4 батальйону управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції Новікова Ігоря Михайловича  на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 26 березня 2020 року (повне судове рішення складено 26 березня 2020 року у м. Маріуполі) у справі № 265/829/20 (суддя в І інстанції Шиян В.В.) за позовом ОСОБА_1 до Поліцейського роти № 4 батальйону управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції Новікова Ігоря Михайловича про визнання протиправною та скасування постанови, закриття провадження по справі,

                                                   УСТАНОВИВ:

В січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до поліцейського роти 4 батальйону 1 Управління патрульної поліції міста Маріуполя в Донецький області Новікова І.М. (далі – Поліцейський) про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, закриття провадження по справі.
В обґрунтування позову посилався на ті обставини, що 25 січня 2020 року він на власному автомобілі «MERSEDES-BENZ VITO 110 CDI, державний номер НОМЕР_1 , зупинився біля узбіччя проїжджої частини, напроти будинку 59 по вулиці Азовстальській в Лівобережному районі міста Маріуполя. Після зупинки до нього звернувся співробітник поліції, який повідомив, що ним було порушено п.15.9 Правил дорожнього руху України (далі -  ПДР України), оскільки він зупинився ближче 30 метрів від посадкових майданчиків для зупинки маршрутних транспортних засобів. На вимогу працівників поліції, ним було надано документи про реєстрацію транспортного засобу та водійське посвідчення. В подальшому працівниками поліції було складено постанову ЕАК № 2020175 про притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 255 гривень (далі – Спірна постанова). Із зазначеною постановою позивач не згоден, оскільки під час складення постанови співробітники поліції здійснювали вимірювання якихось відстаней за допомогою невідомого вимірювального приладу, позивач як сторона по справи до вимірювання не долучався, ніяких процесуальних документів, в яких би було зафіксовано відстань від місця його зупинки до зупинки громадського транспорту не складалося. Ніяких розмірів (величин), підтверджуючих або спростовуючи порушення ПДР України, йому не оголошувалося. З урахуванням наведеного, вважав Спірну постанову не законною, тому просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 26 березня 2020 року позов задоволено.
Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
В обґрунтування апеляційної скарги Поліцейський зазначив, що спірну постанову винесено з повним та об`єктивним дослідженням доказів, з її змісту вбачаються фактичні обставини та докази, якими підтверджується факт вчинення адміністративного правопорушення. Наголошує, що порушення ПДР України підтверджується наявним відеозаписом з реєстратора, встановленого в службовому автомобілі, в тому числі вбачається здійснення Поліцейським замірів відстані до транспортного засобу позивача. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін.
Всі особи, які беруть участь в справі, до апеляційного суду не прибули, тому апеляційне провадження здійснено в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.
Як вбачається зі змісту Спірної постанови, водій ОСОБА_1 , 25 січня 2020 року о 08 годині 21 хвилин, керуючи транспортним засобом «MERSEDES-BENZ VITO 110 CDI, державний номер НОМЕР_1 , здійснив зупинку транспортного засобу, ближче ніж 30 метрів від посадкового майданчика для зупинки маршрутних транспортних засобів, чим порушив п. 15.9е ПДР України, вчинив тим самим адміністративне правопорушення, передбачене ст. 122 ч. 1 КУпАП.
Згідно Спірної постанови на позивача накладено адміністративне стягнення за ст. 122 ч.1 КУпАП у вигляді штрафу в сумі 255 гривень.
Так, частиною 1 статті 122 КУпАП, передбачена адміністративна відповідальність за порушення правил зупинки транспортних засобів.
Згідно п.15.9 е ПДР України, забороняється зупинка транспортного засобу ближче 30 метрів від посадкового майданчика для зупинки маршрутних транспортних засобів, а якщо їх не має - ближче 30 метрів від дорожнього знаку такої зупинки з обох сторін.
Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови у справі про адміністративне правопорушення має відповідати вимогам, передбаченим ст.ст. 283, 284 КУпАП. Зокрема, у ній мають бути наведені докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.
Частиною 2 статті 258 КУпАП органи Національної поліції України звільнено від обов`язку складати протокол про адміністративне правопорушення а посилання на належні докази, які свідчать про вчинення особою адміністративного правопорушення, перелік яких визначено у статтею 251 КУпАП, повинні міститися в постанові про адміністративне правопорушення.
Згідно вимог ст. ст. 33, 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Згідно з статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.
Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України від 02 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VIII) визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням ПДР України його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.
Пунктами 1.3 та 1.9 ПДР України встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Згідно зі статтею 31 Закону № 580-VIII, поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено зі змісту Спірної постанови, що докази зупинки транспортного засобу «MERSEDES-BENZ VITO 110 CDI, під керуванням водія ОСОБА_1 ближче ніж 30 метрів до зупинки громадського транспорту по вулиці Азовстальської в місті Маріуполі, зафіксовано на фіксуючий пристрій ys car xiaomі dvr 39 dmt-1aн 0 НОМЕР_2 .
Згідно з ч. 1 ст. 40 Закону № 580-VIII, поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; забезпечення дотримання правил дорожнього руху.
Законом № 580-VIII та Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 року № 1395, передбачена можливість застосовувати відеофіксацію обставин правопорушення, в тому числі використовувати відеорегістратори.
Як вбачається з відеозапису, що міститься на диску, наданого відповідачем, 25 січня 2020 року, о 8 годині 06 хвилин, патрульний автомобіль, проїжджаючи по вулиці Азовстальській в Лівобережному районі міста Маріуполя, зафіксував, окрім інших автомобілів, які вже стояли припаркованими, автомобіль MERSEDES-BENZ VITO 110 CDI, державний номер НОМЕР_1 , чорного кольору. На вимогу працівників поліції, водій ОСОБА_1 надав працівникам поліції водійське посвідчення і документи на автомобіль. Також водій відповідно до ст. 63 Конституції України відмовився надавати пояснення, і цей факт, водієм не оспорюється.
Також, з відео, що міститься на файлі № НОМЕР_3 , вбачається, що працівники поліції за допомогою рулетки, вимірювали якусь відстань. Результати вимірювання не відомі, на відео не зафіксовані, в постанову не занесені, відстань достатньо умовна. Водію результати вимірювання не доведено та не пред`явлено. Інших будь-яких документів, протоколів, пояснень не складалося.
Відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України, всі сумніви про доведеність провини особи трактуються на її користь, таким чином суд приходить до висновку, що адміністративний матеріал не містить доказів.
Відтак, проаналізувавши всі надані сторонами докази, місцевий суд дійшов правильного висновку, що відповідачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження порушення позивачем п.15.9е ПДР України, оскільки з відео, наданого співробітниками поліції, не вбачається точно відстань, на якій було здійснено зупинку транспортного засобу, інших належних та допустимих доказів зупинки транспортного засобу, ближче ніж 30 метрів від посадкового майданчика для зупинки маршрутних транспортних засобів та, відповідно, вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122 ч.1 КУпАП. 
Відповідачем не надано жодних беззаперечних доказів того, що позивач порушив п.15.9е ПДР України, заперечення позивача щодо відсутності в його діях інкримінованого йому правопорушення ПДР України, нічим не спростовані, що є підставою для скасування прийнятої постанови про накладення адміністративного стягнення.
Посилання апелянта на Спірну постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності як на беззаперечний доказ вчинення останнім правопорушення, колегія суддів не бере до уваги, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.
Згідно ч.1 ст.72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі письмових, речових і електронних доказів, висновків експертів, показань свідків.
Відповідно до ч.1, ч.2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З останньої норми вбачається, що законодавець встановлює презумпцію вини суб`єкта владних повноважень, рішення, дії чи бездіяльність якого оскаржується, - повідомлені позивачем обставини справи про рішення, дії чи бездіяльність відповідача - суб`єкта владних повноважень відповідають дійсності, доки відповідач не спростує їх.      
На підставі встановлених обставин справи в сукупності з наведеними вище нормами матеріального закону, якими регулюються спірні відносини, суд апеляційної інстанції погоджує висновок місцевого суду про задоволення позову.
Отже, спір за суттю вимог судом першої інстанції вирішений правильно, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.
Відповідно до положень ч.1 ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ч.2 ст.77, ч.3 ст.272, п.3 ч.3 ст.286, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ст.ст. 321, 322, ч.1 ст.325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -          
          
                                                    ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Поліцейського роти № 4 батальйону управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції Новікова Ігоря Михайловича – залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 26 березня 2020 року у справі № 265/829/20 – залишити без змін.
Повне судове рішення – 28 квітня 2020 року.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                                 І. В. Сіваченко

Судді                                                                                           Т. Г. Гаврищук

                                                                                                                     А. А. Блохін