Постанова
Іменем України
11 червня 2020 року
м. Київ
судова справа № 732/1145/19
провадження № 51-591км20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
засудженого                                               ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
захисника                                                    ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019270110000114 від 04 квітня 2019 року, за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого у цьому АДРЕСА_2 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 156 КК України,
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Городнянського районного суду Чернігівської області від 13 листопада 2019 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 28 січня 2020 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Городнянського районного суду Чернігівської області від 13 листопада 2019 року ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за ч. 2 ст. 156 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю. 
Запобіжний захід у виді домашнього арешту, обраний ОСОБА_6 , залишено без зміни до набрання вироком законної сили.
Вирішено питання про долю речових доказів.
За вищевказаним вироком місцевого суду  ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 18 лютого, 07, 18 та 30 березня 2019 року кожного разу приблизно о 07:30 у будинку  АДРЕСА_1 , достовірно знаючи, що   ОСОБА_8 ,
ІНФОРМАЦІЯ_2 , є малолітньою особою, умисно з метою задоволення власної статевої пристрасті вчинив розпусні дії щодо неї.
У результаті розгляду кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7  апеляційний суд ухвалою від 28 січня 2020 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 залишив без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала, а також позиції інших учасників кримінального провадження
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить змінити постановлені судові рішення щодо його підзахисного та звільнити останнього від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. 
Обґрунтовуючи свої вимоги, захисник посилається на те, що суд не в повній мірі врахував сукупність усіх обставин, які пом`якшують покарання, й дані про особу ОСОБА_6 та призначив суворе покарання. Крім того, на думку захисника, місцевий суд при призначенні покарання ОСОБА_6 безпідставно визнав обставиною, що його обтяжує, вчинення злочину особою повторно, оскільки, на його думку, ОСОБА_6 фактично вчинив продовжуваний злочин, а тому в його діях згадана обтяжуюча покарання обставина відсутня.
Позиції учасників судового провадження в судовому засіданні суду касаційної інстанції
Захисник ОСОБА_7 та засуджений ОСОБА_6 кожен окремо підтримали касаційну скаргу та просили її задовольнити; прокурор заперечила проти задоволення касаційної скарги і вважала, що постановлені судові рішення у кримінальному провадженні є законними та обґрунтованими.
Мотиви Суду
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
За ст. 370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні розпусних дій щодо малолітньої особи за обставин, детально викладених у вироку, колегія суддів касаційного суду вважає правильним і таким, що підтверджується сукупністю зібраних доказів, перевірених у судовому засіданні в установленому кримінальним процесуальним законом порядку та належно оцінених у судовому рішенні судом у їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку.
Так, згаданий суд проаналізував і належним чином оцінив показання засудженого ОСОБА_6 , який повністю визнав свою винуватість у вчиненому та щиро розкаявся, потерпілої ОСОБА_8 , законного представника останньої ОСОБА_9 , а також свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,    ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , кожен з яких окремо підтвердили суду відомі їм обставини вчинення ОСОБА_6 неправомірних дій щодо малолітньої ОСОБА_8 .
Такі показання учасників кримінального провадження місцевий суд правильно визнав об`єктивними й обґрунтовано поклав їх в основу свого рішення, оскільки вони підтверджуються даними, що містяться у протоколі прийняття заяви про вчинений злочин від 04 квітня 2019 року; у свідоцтві про народження   ОСОБА_8 , з якого вбачається, що остання народилася  ІНФОРМАЦІЯ_2 ; у протоколі огляду місця події від 05 квітня 2019 року; у довідці
від 05 квітня 2019 року про результати опитування    ОСОБА_8 та
ОСОБА_6 з використанням поліграфа та відповідних висновках; у висновку комісійної амбулаторної судової експертизи від 13 вересня 2019 року № 306; у протоколі слідчого експерименту від 25 червня 2019 року та в інших наведених у вироку доказах, сумніву які у колегії суддів не викликають.
Дії ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 156 КК України кваліфіковано правильно.
Доводи захисника в касаційній скарзі про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 156 КК України колегія суддів вважає безпідставними. 
Згідно зі ст. 50 цього Кодексу покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 зазначеного Кодексу суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. 
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції, призначаючи засудженому ОСОБА_6 вид та розмір покарання за ч. 2
ст. 156 КК України, вказав про те, що враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, конкретні обставини справи, кількість епізодів злочинної діяльності, а також наявність обставини, що пом`якшує покарання, — щире каяття та такої, що його обтяжує, — вчинення злочину особою повторно.
Урахував суд при призначенні покарання й дані про особу засудженого, зокрема його вік, сімейний стан, наявність на утриманні двох неповнолітніх дітей, дані про освіту та стан здоров`я (наявність психічного захворювання), а також його формально позитивну характеристику за місцем проживання та те, що він до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягався. 
Крім того, суд зазначив, що враховує особу потерпілої, яка є малолітньою, негативі наслідки у вигляді моральних травм, заподіяні останній, те, що претензії матеріального і морального характеру до засудженого з боку потерпілої та її законного представника відсутні, а також ставлення засудженого до скоєного,  принесення останнім вибачень на адресу потерпілої та її сім`ї та їхню позицію щодо виду покарання засудженому.
Вказана сукупність обставин дали місцевому суду підстави для висновку про призначення покарання  ОСОБА_6 у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 156 КК України без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю.
При цьому обставину, передбачену п. 1 ч. 1 ст. 67 КК України, — вчинення злочину особою повторно —суд обґрунтовано визнав такою, що обтяжує покарання, з огляду на те, що ОСОБА_6 вчинив чотири епізоди злочину, передбаченого ч. 2
ст. 156 цього Кодексу, що не охоплювались єдиним умислом.
Відповідно до ч. 2 ст. 32 КК України повторність відсутня при вчиненні продовжуваного злочину, який складається з двох або більше тотожних діянь, об`єднаних єдиним наміром.
Продовжуваний злочин — це діяння, ознаки якого передбачені однією статтею або частиною статті КК України і складається з двох або більше тотожних злочинних дій, що мають єдиний злочинний намір (єдиний умисел та загальну мету) і утворюють у своїй сукупності єдиний злочин. Можливість кваліфікації кількох діянь як одного продовжуваного злочину залежить від конкретних обставин кримінального провадження.
Місцевий суд правильно встановив, що дії ОСОБА_6 з самого початку не охоплювалися єдиним умислом. Натомість засуджений щоразу керувався самостійним умислом на вчинення розпусних дій щодо малолітньої особи та виконував усі необхідні дії в аналогічний спосіб для досягнення злочинної мети. Таким чином, кожен із епізодів вчинено із самостійним умислом, а тому підстав вважати злочин продовжуваним немає.
Що стосується доводів захисника про можливість застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України, то колегія суддів вважає їх безпідставними з огляду на ступінь тяжкості вчиненого злочину та належність його до злочинів проти статевої свободи та статевої недоторканності особи, а також з огляду на кількість епізодів злочинної діяльності щодо малолітньої особи, які учинялися протягом тривалого часу, а тому підстав для застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України, про що йдеться в касаційній скарзі захисника, колегія суддів не вбачає. 
Призначене ОСОБА_6 покарання без застосування ст. 75 цього Кодексу відповідає ступеню тяжкості злочину, всім обставинам справи та є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів відповідно до вимог ст. 65 КК України. Підстави вважати, що призначене
ОСОБА_6 покарання є несправедливим через його суворість, відсутні.
Статтею 419 КПК України передбачено, що в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено мотиви, з яких цей суд виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Указаних вимог закону апеляційний суд повністю дотримався, ухвала зазначеного суду містить умотивовані висновки з питань, порушених в апеляційній скарзі захисника, які є аналогічними в касаційній скарзі, тобто відповідає вимогам
ст. 419 КПК України.
Отже, при перевірці кримінальної справи в касаційному порядку істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, колегія суддів не виявила, а тому касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Городнянського районного суду Чернігівської області від 13 листопада
2019 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 28 січня 2020 року щодо  ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 — без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді: ОСОБА_1                                         ОСОБА_2                                   ОСОБА_3