ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 березня 2020 року                                 
м. Харків
справа № 643/8315/19
провадження № 22-ц/818/1451/20        
Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів – Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,
за участю секретаря судового засідання – Супрун Я.С.,
сторони справи:
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Приватні інвестиції»,
відповідачі – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 ,
інші учасники справи:
треті особи - Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Проценка Миколи Миколайовича, який діє в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Приватні інвестиції», на рішення Московського районного суду м. Харкова, ухвалене 29 жовтня 2019 року у складі судді Єрмак Н.В.,
УСТАНОВИВ:
У травні 2019 року Проценко Миколо Миколайович, діючи в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Приватні інвестиції» (надалі ТОВ «ФК «Приватні інвестиції»), звернувся до суду із позовом, у якому просив визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_2 ); зняти ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання за вказаною адресою та виселити відповідачів з Квартири з наданням їм іншого постійного приміщення з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 Житлового кодексу Української РСР (надалі ЖК УРСР) від 30.06.1983 № 5464-Х, вирішити питання розподілу судових витрат.
Позов мотивований тим, що 7 жовтня 2008 року між відкритим акціонерним товариством (надалі ВАТ) «КРЕДОБАНК» та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № А020217 (Ф2357/10-08), за умовами якого позичальником отриманий кредит в розмірі 60 600 доларів США зі сплатою за користування кредитом в розмірі 16,7% на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення 06.10.2023 (надалі Договір кредиту). В забезпечення зобов`язань по Договору кредиту 7 жовтня 2008 року між ВАТ «КРЕДОБАНК» та ОСОБА_4 , ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки (надалі Договір іпотеки), за яким предметом іпотеки стала Квартира. 29 листопада 2011 року між публічним акціонерним товариством (надалі ПАТ) "КРЕДОБАНК" та ТОВ "ФК "Приватні інвестиції" був укладений договір факторингу шляхом купівлі права грошової вимоги. 16 грудня 2011 року між ПАТ "КРЕДОБАНК" та ТОВ "ФК "Приватні інвестиції" був укладений договір про відступлення прав за договорами іпотеки, за умовами якого до ТОВ "ФК "Приватні інвестиції" перейшли права та обов`язки ПАТ "КРЕДОБАНК" по Договору кредиту й по Договору іпотеки. Відповідачі порушили взяті на себе зобов`язання за Договором кредиту та Договором іпотеки щодо своєчасного та в повному обсязі погашення кредиту з нарахованими процентами за фактичний час його використання. Тому 8 листопада 2018 року ТОВ «ФК «Приватні Інвестиції» звернуло стягнення на Квартиру, набувши на неї право власності та зареєструвавши право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності: 28895565). ТОВ «ФК «Приватні інвестиції», як власник Квартири, надіслало відповідачам вимогу про звільнення разом з членами сім`ї Квартири, однак ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 продовжують у ній проживати і не мають наміру звільняти Квартиру в добровільному порядку.
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2019 року в задоволені позову ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» відмовлено.
Судове рішення мотивоване тим, що відповідачі не підлягають виселенню з Квартири з наданням житлового приміщення з фондів житла для тимчасового проживання в порядку, передбаченому ст. 132-2 ЖК УРСР, оскільки Квартира, що виступила предметом іпотеки, придбана не за рахунок кредитних коштів. Позовні вимоги не містять посилання на конкретне житло, яке повинно бути надане відповідачам та яке повинно відповідати санітарним та технічним вимогам. Щодо вимог про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, то втрата права користування житловим приміщенням регулюється ст.ст. 71,72 ЖК УРСР та ст.405 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України). З урахуванням того, що відповідачі мешкають у Квартирі, вказані норми закону не застосовуються до правовідносин, що виникли між сторонами. Вимоги про зняття відповідачів з реєстраційного обліку є похідними від вимоги про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням. 
В апеляційній скарзі Проценко Микола Миколайович, який діє в інтересах ТОВ «ФК «Приватні інвестиції», посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, його ухвалення при неповному з`ясуванні обставин справи, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що Квартира на праві приватної власності належить позивачу, а у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення таких перешкод. Відповідачі втратили право користування Квартирою. Порядок користування Квартирою з відповідачами не визначався, договору найму щодо користування жилим приміщенням вони з ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» не укладали. Своїми діями відповідачі чинять позивачу перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом першої інстанції неправильно застосовані норми ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України. Крім того, у відповідності до норм ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК УРСР позивачем 02.06.2017 направлялись відповідачам повідомлення-вимоги про усунення порушення зобов`язання та виселення, які ними були отримані, проте зазначені вимоги були проігноровані, чим порушено право позивача, як іпотекодержателя та законного власника ОСОБА_5 . 
Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
Заслухавши головуючого суддю, дослідивши наявні у справі докази, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 375 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як установлено судовим розглядом і вбачається із матеріалів справи, 07.10.2008 між ВАТ «КРЕДОБАНК» та ОСОБА_4 був укладений Договір кредиту, за умовами якого ОСОБА_4 отримала в кредит 60 600 доларів США на поточні потреби зі сплатою за користування кредитом в розмірі 16,7% на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення 06.10.2023 (а.с. 9-12).
Для забезпечення зобов`язань по Договору кредиту 07.10.2008 між ВАТ «КРЕДОБАНК» та ОСОБА_6 , ОСОБА_1 був укладений Договір іпотеки, за умовами якого предметом іпотеки виступила трикімнатна Квартира АДРЕСА_3 (а.с. 15-18). Квартира належала іпотекодавцям на праві власності таким чином: ОСОБА_7 , ОСОБА_1 2/3 частини Квартири належали на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду від 07.10.1993 за реєстровим номером 5А-93-28389, зареєстрованому у Харківському міському бюро технічної інвентаризації 04.10.1993 за реєстровим номером П-5-4062, 1/3 частина Квартира належала ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим Одинадцятою харківською державною нотаріальною конторою 12.08.2008, зареєстрованим у реєстрі за № 8-1307 на підставі Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, який виданий КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 21.08.2008 за номером 19963586, реєстраційний номер 24123362, номер запису П-5-4062 в книзі 1.
У зв`язку з укладенням 29.11.2011 між ПАТ "КРЕДОБАНК" та ТОВ "ФК "Приватні інвестиції" договору факторингу шляхом купівлі права грошової вимоги № б/н, 16.12.2011 між ПАТ "КРЕДОБАНК" та ТОВ "ФК "Приватні інвестиції" був укладений договір про відступлення прав за договорами іпотеки, за умовами якого до ТОВ "ФК "Приватні інвестиції" перейшли права та обов`язки ПАТ "КРЕДОБАНК" за Договором іпотеки (а.с. 19-23).
Восьмого листопада 2018 ТОВ «ФК «Приватні Інвестиції» задовольнило свої кредиторські вимоги за рахунок Предмету іпотеки в позасудовому порядку, зареєструвавши за собою право власності на Квартиру, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 163963198 від 17.04.2019 (а.с. 29-30).
Другого червня 2017 року ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» надіслало відповідачам повідомлення – вимоги, у яких повідомило ОСОБА_1 й ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки й запропонувало протягом тридцяти днів з дати отримання вимоги звільнити житлове приміщення, яке є предметом іпотеки, а саме: Квартиру (а.с. 24-28).
З Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова № 12-0003442-2019 від 19.04.2019 вбачається, що у Квартирі на час складення довідки зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 31). 
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах: від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР.
Верховним Судом України зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.
Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Квартира ОСОБА_1 та ОСОБА_4 набута у власність не за рахунок коштів, отриманих у кредит від ВАТ «КРЕДОБАНК». Матеріалами справи не доведено, що вони мають у власності інше житло. Також не доведено, що в передбаченому законом порядку (стаття 132-1 ЖК Української РСР, підпункт 2,3 Порядку формування фондів житла для тимчасового проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 422 від 31 березня 2004 року) ОСОБА_1 та ОСОБА_4 надавалось інше житло, яке відповідає санітарним і технічним нормам. В суду відсутні відомості про існування рішення компетентного органу місцевого самоврядування щодо надання відповідачам для тимчасового проживання житлового приміщення придатного для проживання, в яке їх можливо було б виселити у разі ухвалення судом відповідного рішення про задоволення позову ТОВ «ФК «Приватні інвестиції».
При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Вказаний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 367/2506/15-ц (провадження № 61-14134 св 18).
Тому суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» у задоволенні позову про виселення відповідачів.
Правовідносини з приводу визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, регулюються положеннями ЦК України, ЖК Української РСР. 
Так, відповідно до положень частини першої статті 316 ЦК України право власності це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Разом з тим, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина 4 статті 9 ЖК Української РСР).
За положеннями частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником.
Враховуючи викладене колегія суддів уважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням у зв`язку з переходом права власності до кредитора, як на іпотечне майно, оскільки відповідачі фактично залишаються проживати у Квартирі, підстави для їх виселення відсутні.
Усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням на підставі положень статті 391 ЦК України також не передбачено змістом зазначеної норми права.
У зв`язку із відсутністю підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування Квартирою, не підлягають задоволенню й вимоги про зняття ОСОБА_1 , ОСОБА_4 і ОСОБА_3 з реєстрації у Квартирі.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Проценка Миколи Миколайовича, який діє в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Приватні інвестиції», залишити без задоволення.
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 19 березня 2020 року.

Головуючий                                                         О.Ю.Тичкова

Судді                                                                        А.В.Котелевець

                                                                       Р.М.Піддубний