Постанова
Іменем України 
12 березня 2020 року
м. Київ
справа № 754/17017/15-к
провадження № 51-5047км19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,  
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
потерпілого                                                ОСОБА_6 ,
представника потерпілого –                 адвоката ОСОБА_7 ,
захисника                                                   ОСОБА_8 , 
засудженого                                              ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 27 грудня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 13 серпня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015100030006871, за обвинуваченням
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого у АДРЕСА_2 ,  раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини
За вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 27 грудня 2017 року ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 115 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі: за ч. 1 ст. 263 КК – на строк 3 роки, за ч. 1 ст. 115 КК – на строк 12 років. На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_9 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років.
Строк відбування покарання визначено обчислювати з 17 червня 2015 року.
На підставі ч. 5 ст. 72  КК ОСОБА_9 зараховано у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення із 17 червня 2015 року до 21 червня 2017 року з розрахунку один день такого ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат, речових доказів у кримінальному провадженні та цивільні позови.
Стягнуто з ОСОБА_9 : на користь потерпілого ОСОБА_6 – 200 000 грн та 200 000 грн у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди відповідно; на користь цивільного позивача ОСОБА_12 – 200 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Згідно з вироком суду ОСОБА_9 визнано винуватим у тому, що він у невстановлений  досудовим розслідуванням час, у невстановленому місці, за невстановлених обставин незаконно придбав 10 боєприпасів: 4 гвинтівочні патрони калібру 8x57 мм «Mauser», 1 гвинтівочний патрон калібру 8x56R «HungarianVannlicher», 1 гвинтівочний патрон калібру 8x57 мм «Mauser», 2 пістолетні патрони калібру 6,35 мм (25), та 2 пістолетні патрони калібру 7,65 мм (7,65 Br), які почав без передбаченого законом дозволу зберігати за місцем свого проживання у квартирі АДРЕСА_3 .
Крім того, 12 червня 2015 року приблизно о 15:00 ОСОБА_9 на паркувальному майданчику речового ринку «Троєщина» на вул. Електротехнічній, 2 у м. Києві під час конфлікту з ОСОБА_13 з метою його вбивства дістав вогнепальну нарізну зброю: пістолет невстановленої досудовим розслідуванням моделі промислового виробництва, що має канал ствола із шістьма нарізами правого нахилу, придатний для стрільби бойовими патронами калібру 9 мм, споряджений боєприпасом (невстановленим патроном промислового виробництва калібру 9 мм), з якого здійснив один постріл ОСОБА_13 у грудну клітину, завдавши одного проникаючого у грудну порожнину вогнепального кульового поранення, яке призвело до настання смерті останнього. Після вчинення вбивства ОСОБА_9 зник з місця вчинення кримінального правопорушення.
За результатами судового розгляду суд виключив з обвинувачення за ч. 1 ст. 263 КК кваліфікуючу ознаку носіння  боєприпасів без передбаченого законом дозволу, оскільки  вона не знайшла свого підтвердження.
Київський апеляційний суд ухвалою від 13 серпня 2019 року вирок місцевого суду  в порядку ст. 404 КПК змінив. На підставі ч. 5 ст.72 КК (в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання») зарахував  ОСОБА_9 у строк покарання  строк його попереднього ув`язнення  із 17 червня 2015 року по 13 серпня 2019 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. У решті вирок місцевого суду залишив без змін. 
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У  спільній касаційній скарзі захисники ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту судового розгляду, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просять скасувати рішення місцевого й апеляційного судів щодо ОСОБА_9 в частині його засудження: за ч. 1 ст. 263 КПК та закрити кримінальне провадження в цій частині у зв`язку з відсутністю в діянні обвинуваченого  складу вказаного кримінального правопорушення (п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК), а за ч. 1 ст. 115 КК закрити кримінальне провадження в цій частині у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості обвинуваченого в суді та вичерпанням можливостей їх отримання (п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК).
Обґрунтовуючи свої вимоги, скаржники вказують на те, що місцевий суд під час розгляду кримінального провадження не дотримався встановленого порядку дослідження доказів (не здійснив допиту обвинуваченого, а безпідставно зазначив у вироку про відмову ОСОБА_9   від надання показань), порушив таємницю нарадчої кімнати (головуючий суддя ОСОБА_14 під час перебування в нарадчій кімнаті у цьому кримінальному провадженні розглядав адміністративну справу), а  також проголосив вирок без участі  обвинуваченого. Крім того, наголошують на тому, що суд не дав належної оцінки висновкам експерта від 5 липня 2015 року № 568, від 23 червня 2015 року № 570, протоколам обшуку від  17-го та 19 червня 2015 року,  а тому вважають, що вирок суду в частині засудження ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 263 КК всупереч вимогам ст. 338 КПК постановлено поза межами висунутого обвинувачення (оскільки їхньому підзахисному обвинувачення щодо вилучення предметів, схожих на бойові патрони – з маркуванням «Geco 9мм Luger» та один з маркуванням «MF (FN)», патрону з маркуванням «22», «37», «Р315», «S», 12 куль різного калібру зі слідами бруду та 20 гільз до різної зброї, не висувалось). На думку захисників, усупереч вимогам ст. 86 КПК суд в основу обвинувального вироку на підтвердження винуватості  ОСОБА_9 поклав недопустимі докази, а саме: протокол огляду місця події  та огляду трупа від 12 червня 2016 року, висновок експерта від 18 червня 2015 року № 549, протокол  огляду відеозапису з камер зовнішнього спостереження ресторану «Б-52» від 20 червня 2015 року, протокол огляду (двох оптичних CD-дисків з графіками з`єднання номерів мобільних операторів)  від 6 листопада 2015 року. Вказують на те, що місцевий суд  вирішуючи питання про кваліфікацію дій ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 263 КК, не вказав, які конкретно нормативно-правові акти порушив обвинувачений,  що виключає, на думку захисту, наявність у його діянні об`єктивної сторони складу вказаного злочину. Стверджують, що при перегляді справи суд апеляційної інстанції на вказані порушення місцевого суду не звернув уваги, не надав вичерпних відповідей на всі доводи, викладені в апеляційних скаргах сторони захисту не надав, а тому постановив  рішення, яке не відповідає вимогам статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК)
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_11 просить скасувати  згадані  судові рішення щодо ОСОБА_9 та закрити кримінальне провадження у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпанням можливостей їх отримання на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК.
Обґрунтовуючи свої вимоги, скаржник наводить доводи, за змістом аналогічні доводам, викладеним у  спільній касаційній скарзі захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_10 . Окрім цього зазначає, що суд не виклав формулювання обвинувачення за ч. 1 ст. 115 КК, визнаного ним доведеним (зокрема, із зазначенням форми вини, мотиву та мети вчинення злочину),не дав належної оцінки зібраним у справі доказам і за відсутності достатніх фактичних даних для доведеності винуватості  ОСОБА_9 незаконно засудив останнього.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні захисник ОСОБА_8 підтримав подані касаційні скарги, просив рішення місцевого та апеляційного судів скасувати та закрити кримінальне провадження.
Засуджений ОСОБА_9 , який узяв участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, підтримав касаційні скарги своїх захисників та просив їх задовольнити.
Прокурор заперечувала проти задоволення касаційних скарг сторони захисту, просила залишити без змін постановлені судові рішення щодо ОСОБА_9 .
Потерпілий  ОСОБА_6 та його адвокат ОСОБА_7 , кожен окремо, заперечили проти задоволення касаційних скарг захисників, вважали оскаржувані судові рішення законними й обґрунтованими.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування цими судами норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При цьому згідно із ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. На будь-яких інших підставах, зокрема через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, суд касаційної інстанції не вправі скасувати чи змінити оскаржувані рішення,  а при здійсненні перегляду виходить із фактичних обставин, установлених судами нижчого рівня.
Доводи захисників у касаційних скаргах щодо неповноти судового розгляду, незгоди з наданою судом оцінкою доказів стосуються, по суті, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що виходячи з вимог статей 433, 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
У поданих касаційних скаргах захисники вказують на недоведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 115 КК, та покладення судом в основу вироку недопустимих доказів.
Перевіривши вказані доводи, Суд вважає їх такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та вимогах кримінального процесуального закону. 
Так, при перевірці матеріалів справи Суд установив, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_9 в умисному вбивстві й незаконному придбанні та зберігання боєприпасів без передбаченого законом дозволу, та кваліфікацію його дій за ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 115 КК суд першої інстанції зробив на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, про що у судовому рішенні наведено докладні мотиви.  
Обґрунтовуючи винуватість  ОСОБА_9 у вчиненні вказаних злочинів, суд першої інстанції у вироку правильно послався:
– на показання  свідків ОСОБА_15 та  ОСОБА_16 (очевидців цієї події), які дали показання про те, що 12 червня 2015 року вони  разом перебували на стоянці автомобілів ринку «Троєщина».Зокрема,  ОСОБА_15 пояснила, що коли вона вийшла з автомобіля, то одразу почула хлопок, а коли повернулись у бік, звідки він лунав, то побачили  двох чоловіків, один з яких – той, у кого було здійснено постріл розвернувся до неї обличчям і, пробігаючи повз неї, в телефонній розмові комусь повідомив, що в нього стріляли, а  ОСОБА_9 – стояв до неї обличчям і тримав у руці пістолет. Водночас ОСОБА_15 надала показання про те, що вона сиділа в автомобілі та почула хлопок, а коли подивилась у заднє праве вікно, то побачила обвинуваченого. Надалі, за словами свідків,  ОСОБА_9 поклав  пістолет до сумки, сів на велосипед та поїхав у напрямку СТО. На відстані приблизно 3 м вони побачили тіло потерпілого, у якого у ділянці живота була кров;
- показання свідка ОСОБА_17 , який пояснив, що 12 червня 2015 року до нього зателефонував ОСОБА_18 , та під час телефонної розмови з ним свідок почув інший голос, який погрожував убити його колегу та кричав, що через годину треба привезти 50 000 грн.  Надалі він, ОСОБА_17 , запропонував ОСОБА_19 потягнути час, щоб він встиг привезти гроші і близько 15:00 приїхав на ринок, «Троєщина», йдучи до ОСОБА_6 , під час телефонної розмови з останнім почув постріл, а коли підбіг, то побачив свого  колегу мертвим;
- показаннями свідка ОСОБА_20 , який зазначив, що зі слів ОСОБА_17 дізнався, що ОСОБА_6 застрелили на ринку «Троєщина»;
– показаннями свідка ОСОБА_21 який  розповів,  що 12 червня 2015 року він разом з слідчими та понятими був присутній на місці події, що сталася на ринку «Троєщина», і проводив огляд трупа, під час якого вилучив із тіла вбитого кулю та передав слідчому ОСОБА_22 . Надалі слідчий ОСОБА_23 склав протокол огляду місця події (трупа) від 12 червня 2015 року, де він поставив свій підпис;
– показаннями судово-медичних експертів ОСОБА_24 та ОСОБА_25 , які надали суду пояснення щодо проведених судово-медичної та балістичної  експертиз від 4 серпня 2015 року № 26/1513/2, від 5 липня 2015 року № 568  відповідно.
Докладний зміст показань указаних свідків та експертів суд навів у вироку, достовірність цих показань сумнівів у судів попередніх інстанцій не викликала, з чим погоджується і Верховний Суд.
Також винуватість засудженого підтверджується даними, що містяться:
 – у протоколах слідчих дій,  а саме: у протоколі огляду трупа від 12 червня 2015 року, в ході якого на вул. Електротехнічній, 2 у м. Києві  поблизу автозаправної станції «WOG» було оглянуто труп ОСОБА_13 та виявлено на тілі тілесні ушкодження; у протоколі огляду місця події від 12 червня 2015 року з фототаблицею, згідно з яким на ділянці проїзної частини на відстані 9 м від речового ринку «Троєщина» (вул. Електротехнічна, 2, в м. Києві) виявлено труп ОСОБА_13 ; у протоколу обшуку від 17 червня 2015 року,  відповідно до якого у квартирі АДРЕСА_3 вилучено патрон із маркуванням «22», «37», «Р315», «S», 26 патронів до автоматичної зброї та гвинтівок, 12 куль різного калібру зі слідами бруду, 6 куль невеликого калібру без слідів бруду, 20 гільз до різної зброї та інші предмети; у протоколі  огляду від 20 червня 2015 року відеозапис із камер зовнішнього спостереження  ресторану «Б-52» (на АДРЕСА_2 ); у протоколі огляду від 6 листопада 2015 року 2-х оптичних CD-дисків із трафіками з`єднань номерів мобільних операторів, які належали  потерпілому  ОСОБА_13 та підозрюваному ОСОБА_9 ;
– у висновках експертів, а саме: балістичної експертизи від 5 липня 2015 року № 568,  згідно якою 4 предмети схожі на патрони виявлені та вилучені під час проведення обшуку в квартирі АДРЕСА_4 (за місцем проживання ОСОБА_9 ), є боєприпасами до військової нарізної вогнепальної зброї; судово-медичних експертиз від 4 серпня 2015 року № 26/1513/2, від 3 серпня 2015 року № 1513/2, відповідно до яких встановлено наявність на тіліОСОБА_13 тілесних ушкоджень, визначено їх ступінь тяжкості, механізм, локалізацію, а також безпосередню причину смерті потерпілого; судово-балістичної експертизи від 18 червня 2015 року № 549, згідно з якою наданий на дослідження предмет, схожий на кулю, вилучений 12 червня 2015 року під час огляду трупа ОСОБА_13 є частиною патрону;
– у довідках аналізу технічної інформації за фактом убивства ОСОБА_13 12 червня 2015 року, зміст яких детально наведено у вироку.
Зі змісту вироку місцевого суду вбачається, що суд відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК  у мотивувальній частині вироку виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із достатньою конкретизацією встановив та зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки, форму вини й мотиви кримінального правопорушення, статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнано обвинуваченого,  а  тому доводи захисників про невстановлення мотиву і мети вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, є безпідставними.
Наведені в касаційних скаргах сторони захисту доводи про те, що вирок суду в частині засудження ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 263 КК всупереч вимогам ст. 338 КПК постановлено поза межами висунутого обвинувачення, оскільки їхньому підзахисному  обвинувачення щодо вилучення предметів схожих на бойові патрони з маркуванням «Geco 9мм Luger» та один «MF (FN)», патрону з маркуванням «22», «37», «Р315», «S», 12 куль різного калібру зі слідами бруду та 20 гільз до різної зброї не висувалось, не можна визнати обґрунтованими з огляду на та таке.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім як у випадках, передбачених цією статтею. Під час судового розгляду прокурор може змінити обвинувачення, висунути додаткове обвинувачення, відмовитися від підтримання державного обвинувачення.
Як убачається з матеріалів провадження, прокурор у порядку ст. 338 КПК  змінив обвинувачення в суді, виклавши його в обвинувальному акті від 13 червня 2017 року (а.п. 188-194, т. 5). Зі змісту зміненого обвинувального акта вбачається, що підставою для зміни обсягу обвинувачення в суді за ч. 1 ст. 263 КК є нездобуття доказів, які підтверджують факт придбання, зберігання та носіння без передбаченого законом дозволу вогнепальної зброї промислового виробництва (невстановленого пістолету невстановленої моделі, що має канал ствола із шістьма нарізами правового нахилу, придатного для стрільби бойовими припасами калібру 9 мм) та невстановленого боєприпасу (патрону промислового  виробництва калібру 9 мм).
За вироком, місцевий суд розглянув кримінальне провадження ОСОБА_9 в межах зміненого прокурором обвинувачення. Крім того, дані, які містять протокол обшуку від 17 червня 2015 року в квартирі АДРЕСА_3 та висновок експерта від 5 липня 2015 року № 568, отримали належну оцінку суду та були обґрунтовано покладені в основу обвинувального вироку на підтвердження винуватостіОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК.
На підтвердження винуватості суд у вироку послався на протокол обшуку від 19 червня 2015 року за епізодом вилучення предметів, схожих на бойові патрони з будинку19 на вул. Бетховена в м. Умані Черкаської області, та на висновок експерта 23 червня 2015 року № 570, однак наведені докази жодним чином не вплинули на обсяг того обвинувачення, яке суд визнав доведеним та кваліфікацію дій ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 263 КК Отже, суд при ухваленні вироку не порушив приписів ст. 337 КПК.
Таким чином, ретельно перевіривши зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_9 було пред`явлено обвинувачення, місцевий суд навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку. При цьому констатував, що за встановлених фактичних обставин справи дії останнього правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК. 
Порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання та закріплення доказів у справі, які би викликали сумніви у їх достовірності, суд касаційної інстанції в результаті перевірки матеріалів справи не встановив. А тому доводи у касаційній скарзі захисників про отримання доказів з порушенням вимог КПК є необґрунтованими.
Апеляційний суд, переглянувши кримінальне провадження в межах, визначених ст. 404 КПК та в порядку, передбаченому ст. 405  цього Кодексу, допитавши обвинуваченого ОСОБА_9 та дослідивши письмові докази у кримінальному провадженні, про дослідження яких клопотала сторона захисту, перевірив вищевказані висновки місцевого суду, визнав їх обґрунтованими та вмотивованими, а доводи в апеляційних скаргах сторони захисту – неспроможними, навівши достатні аргументи й підстави для прийняття такого рішення.
Так, спростовуючи аргументи захисників про порушення судом права ОСОБА_9 внаслідок нездійснення його допиту судом першої інстанції та проголошення вироку без його участі, чим, на думку скаржників, було обмежено право останнього на доступ до правосуддя, апеляційний суд правильно вказав на те, що в ході судового розгляду ОСОБА_9 заявляв клопотання, висловлював свою думку щодо заявлених клопотань його захисниками та іншими учасниками провадження, тобто не був обмежений у правах, у тому числі у праві надати пояснення щодо кримінального провадження як у судовому засіданні, так і подати їх до суду у письмовому вигляді. Крім того, з матеріалів провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_9 на проголошення вироку службою конвою не доставлявся, відеоконферецзв`язок між судом та слідчим ізолятором не здійснювався, проте   ОСОБА_26 отримав копію вироку 3 січня 2018 року (а. п. 156, т. 6) і своєчасно скористався своїм правом на апеляційне оскарження вироку суду першої інстанції. У зв`язку з чим, з огляду на наявність у обвинуваченого ОСОБА_9 трьох захисників, колегія суддів не знайшла підстав вважати, що вищенаведені порушення призвели до порушення права обвинуваченого на захист та є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в розумінні положень ст. 412 КПК. З такими мотивами погоджується і Верховний Суд. 
При цьому з метою відновлення порушених прав ОСОБА_9  апеляційний суд здійснив його допит, під час якого обвинувачений заперечував свою причетність до вбивства  ОСОБА_13 та пояснив, що останнього раніше не знав, ніколи з ним не зустрічався і в день вбивства на ринку «Троєщина» не був. Патрони вилучені за місцем його проживання на АДРЕСА_5 , він знайшов на городі.
Не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження і доводи сторони захисту щодо порушення судом таємниці нарадчої кімнати. 
Відповідно до журналу судового засідання від 27 грудня 2017 року та даних, зафіксованих на технічному носії інформації, суд проголосив вирок 27 грудня 2017 року з 09:00:01 до 09:29:43 (а. п. 74, т. 6) і даних про те, що в період цього часу головуючий суддя ОСОБА_14 розглядав адміністративну справу щодо ОСОБА_27 , Верховний Суд не встановив. Не надали жодних доказів на підтвердження вказаних фактів і захисники, а також не навели в касаційних скаргах належних обґрунтувань того, що цей суддя, перебуваючи в нарадчій кімнаті щодо цього кримінального провадження, постановив інше судове рішення. Отже, вимог ст. 367 КПК  при ухваленні вироку місцевий суд дотримався.
Апеляційний суд належним чином перевірив доводи сторони захисту щодо недопустимості доказів, а саме протоколів огляду місця події та огляду трупа від 12  червня 2016 року, висновок експерта від 18 червня 2015 року № 549, протокол  огляду відеозапису з камер зовнішнього спостереження ресторану  «Б-52» від 20 червня 2015 року, протокол огляду (двох оптичних CD-дисків з графіками з`єднання номерів мобільних операторів)  від 6 листопада 2015 року та правильно визнав їх необґрунтованими, про що навів переконливі мотиви у своєму рішенні. З такими висновками погоджується і Верховний Суд.
Також не знайшли свого підтвердження аргументи захисників на обґрунтування відсутності в діянні засудженого ОСОБА_28  складу злочину, передбаченого за ч. 1 ст. 263 КК у зв`язку з тим, що суд не вказав, які конкретно  нормативно-правові акти порушив обвинувачений при використання вогнепальної зброї.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові Касаційного кримінального суду від 4 грудня 2018 року № 51-967км18 (справа № 161/3885/16-к), диспозицію ч. 1 ст. 263 КК не можна вважати бланкетною, оскільки вона не посилається на інші закони чи нормативні акти у визначенні заборонених діянь, а визначає їх у своєму тексті. Відповідно до цього положення забороняються «носіння, зберігання, придбання, передача чи збут вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв». Власне ця заборона і є диспозицією ч. 1 ст. 263 КК, яка супроводжується визначеними в цьому ж положенні санкціями.  Відсилка до іншого «закону» міститься не в диспозиції цієї норми, а у формулюванні умови, яка визначає, коли її диспозицію може бути застосовано: «без передбаченого законом дозволу». Якщо «дозвіл» відсутній, умову виконано, і діє диспозиція ч. 1 ст. 263 КК, тобто заборона «носіння, зберігання, придбання, передача чи збут вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв». Навпаки, наявність відповідного дозволу свідчить про відсутність передбаченої законом умови, за якої диспозицію цього положення може бути застосована.
Умови, що визначають застосування диспозиції норми, в теорії права відносять до гіпотези норми. Таким чином, слова у ч. 1 ст. 263 КК «без передбаченого законом дозволу» визначають один із елементів гіпотези норми, який разом із загальними елементами умов настання кримінальної відповідальності, що містяться в Загальній частиніКК визначає можливість застосування диспозиції та відповідно, санкції ч. 1 ст. 263 КК. Таким чином, Суд дійшов висновку, що диспозицію ч. 1 ст. 263 КК за якою засудженого   було визнано винуватим, сформульовано з достатньою чіткістю, щоб дозволити йому усвідомити, що діяння, за яке його було засуджено, є злочинними.
Враховуючи наведене, Верховний Суд вважає, що закон України про кримінальну відповідальність суди застосували правильно, а діяння ОСОБА_28 обґрунтовано отримали юридично-правову оцінку за ч. 1 ст. 263 КК.
Отже, оскаржувані судові рішення є належно умотивованими та обґрунтованими, за змістом вирок місцевого суду відповідає вимогам статей 370, 370 419  цього Кодексу, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими керувалися ці суди при постановленні рішень.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність,які би були підставами для скасування постановлених у кримінальному провадженні судових рішень, суд касаційної інстанції під час розгляду кримінального провадження не встановив.
Тому касаційні скарги захисників слід залишити без задоволення, а оскаржені ним судові рішення – без зміни.
Керуючись статтями  433, 434, 436, 441, 442 КПК,  Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 27 грудня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 13 серпня 2019 року щодо ОСОБА_9 залишити без зміни, а касаційні скарги захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                             ОСОБА_2                           ОСОБА_3