ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2020 року	Львів	Справа № 300/2224/19 пров. № А/857/3168/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді:                                        Глушка І.В.,
суддів:                                                             Довгої О.І., Матковської З.М.,
за участю секретаря судового засідання:    Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Державного підприємства "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№118)" на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03 січня 2020 року про часткове залишення без розгляду позовної заяви, постановлену суддею Микитин Н.М. у м.Івано-Франківську о 10:39, повний текст якої складений 06 січня 2020 року, у справі №300/2224/19 за адміністративним позовом Державного підприємства "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№118)" до Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про визнання протиправними та  скасування рішень, - 
                                                       ВСТАНОВИВ:

13 листопада 2019 року позивач – Державне підприємство "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№118)" звернувся до суду із позовом до відповідача – Головного управління ДФС в Івано-Франківській області, у якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 18.04.2019 №0009171306; №0009161306; №0009151306, рішення від 18.04.2019 №0009031306; №0009131306; №0009081306 та вимогу про сплату боргу (недоїмки) №0009101306 від 18.04.2019.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03 січня 2020 року позовну заяву Державного підприємства "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№118)" до Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області в частині визнання протиправними та скасування рішень №0009031306, №0009131306, №0009081306 та вимоги про сплату боргу (недоїмки) №0009101306 від 18.04.2019 – залишено без розгляду.
Ухвала мотивована тим, що позивач звернувся до суду з позовом в частині скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) та рішень, якими донараховано єдиний внесок та застосовано штрафні санкції за несплату або несвоєчасну сплату єдиного внеску, з порушенням встановленого Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» 10-ти денного строку звернення до суду без поважних причин його пропуску.
Не погоджуючись з вищевказаною ухвалою суду, позивач оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, наведених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржувану ухвалу суду.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що на виконання наказу Міністерства юстиції України №2865/5 від 23.09.2017 в Державній установі «Долинський виправний центр (№118)» та в Державному підприємстві «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби (№118)» до початку проведення перевірки Головним управлінням ДФС в Івано-Франківській області в 2017-2018 роках було проведено заходи з оптимізації діяльності. Зокрема, етаповано всіх засуджених до іншої установи виконання покарань, скорочено більшість працівників установи та підприємства, в тому числі й посаду юриста підприємства, та на час проведення перевірки контролюючим органом загальна чисельність працівників на підприємстві становила 2 особи, що зафіксовано також у акті перевірки. Водночас зазначає, що на час проведення перевірки й отримання оскаржуваних рішень та вимоги керівник підприємства перебував у черговій відпустці, що була продовжена у зв`язку з його тимчасовою непрацездатністю. Також, обгрунтовуючи поважність пропуску строку звернення до суду, скаржник вказує на те, що підприємство вже зверталось до суду з позовом, однак суд повернув позовну заяву позивачу у зв`язку із несплатою судового збору на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху. Скаржник наголошує, що згідно зі Статутом підприємства всі витрати підприємства, в тому числі сплата податків, судових зборів та інших платежів до бюджету, проводяться за рахунок надходження від провадження господарської діяльності. Оскільки виробництво зупинено, підприємство не отримувало прибутків, тому на 2018, 2019 роки фінансовий план підприємства не розроблявся та не затверджувався. Власних коштів на оплату судового збору підприємство не мало. Повторно підприємство звернулось з адміністративним позовом лише після одержання коштів від продажу залишків раніше виготовленої продукції. 
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.
Так, з наявних в матеріалах справи доказів колегією суддів встановлено, що Головним управлінням ДФС в Івано-Франківській області у період з 29.02.2019 по 14.03.2019 проведена документальна планова виїзна перевірка діяльності Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби (№118)» з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб за період з 01.01.2016 по 31.12.2018, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2016 по 31.12.2018, про що складено акт.
За результатами розгляду матеріалів перевірки, Головним управлінням ДФС в Івано-Франківській області прийнято податкові повідомлення-рішення від 18.04.2019 №0009171306; №0009161306; №0009151306, рішення від 18.04.2019 №0009031306, №0009131306, №0009081306 про донарахування єдиного внеску та застосування штрафних санкцій за несплату або несвоєчасну сплату єдиного внеску, а також вимога про сплату боргу (недоїмки) №0009101306 від 18.04.2019, які скеровувались позивачу та отримані ним 27.04.2019, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення. 
Позивач, вважаючи вказані рішення та вимогу протиправними, звернувся до суду з позовом про їх скасування.
Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2019 року відкрито провадження у справі №300/2224/19 за позовом Державного підприємство "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№118)" до Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про визнання протиправними та  скасування рішень.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2019 року позовну заяву залишено без руху, надавши п`ятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали для подання заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду в частині позовних вимог.
Ухвала мотивована тим, що обставини пропуску строку звернення до суду з частиною позовних вимог не були відомі суду на час звернення позивача з позовною заявою та не оцінювались при вирішенні питання про відкриття провадження у справі, оскільки були судом встановлені з доказів, долучених відповідачем до відзиву на позовну заяву.
На виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху позивачем заявлено клопотання про поновлення строку звернення до суду з адміністративним позовом.
Залишаючи позовні вимоги Державного підприємства "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№118)" в частині визнання протиправними та скасування рішень №0009031306, №0009131306, №0009081306 та вимоги про сплату боргу (недоїмки) №0009101306 від 18.04.2019 без розгляду, суд першої інстанції зазначив, що позивачем  у заяві про поновлення строку звернення до суду не наведено будь-яких поважних причин, які б об`єктивно та непереборно перешкоджали йому своєчасно звернутись до суду із вищезазначеними вимогами. Посилання представника ДП "Підприємства Державної кримінально-виконавчої служби України (№118)" на відсутність коштів для сплати судового збору, заходи оптимізації діяльності підприємства, скорочення посади юриста у штаті підприємства не підтверджені жодними доказами, більш того, самі по собі такі підстави суд не визнав поважною обставиною пропуску строку звернення до суду, оскільки  Кодекс адміністративного судочинства України передбачає механізм реалізації права на звернення до суду без сплати судового збору (як то звільнення від сплати судового збору чи відстрочення його сплати за наявності скрутного матеріального стану).
Щодо посилання позивача на первинне звернення до суду у липні 2019 та повернення позовної заяви ухвалою суду від 09.08.2019 у справі № 300/1550/19, суд першої інстанції звернув увагу на пропуск 10-денного строку і при первинному зверненні підприємства до суду та відсутність заяви про поновлення строку звернення до суду.
Відповідно до ч.1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Реалізація порушеного чи оспорюваного права відбувається шляхом пред`явлення позову у формі позовної заяви до суду першої інстанції.
Водночас, ч.2 ст.44 КАС України покладає на учасників справи обов`язок добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, в тому числі щодо дотримання строків звернення до суду, визначених законом, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
За правилами ч.6 ст.161 КАС України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.
Відповідно до п.5 ч.1 ст.171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).
Суддя, встановивши після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 160, 161 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали (п.13 ч.1 ст. 171 КАС України).
Згідно з ч.ч.1-3 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч.3 ст.123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. 
Слід зазначити, що суд, оцінюючи обставини, що перешкоджали особі здійсненню права на своєчасне звернення за захистом порушених прав, свобод та інтересів, повинен виходити з оцінки та аналізу всіх наведених у заяві доводів.
Під строком звернення до адміністративного суду розуміється строк, протягом якого особа має право звернутися з адміністративним позовом і розраховувати на одержання судового захисту. Дотримання цього строку є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах, яка дисциплінує учасників цих відносин, запобігає зловживанням, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності та неостаточності у відносинах.
Таким чином, умовами застосування наслідків пропуску строку звернення до суду є насамперед його пропуск, відсутність заяви про поновлення строку, а у разі подання заяви про поновлення строку – відсутність поважних причин його пропуску.
Так, в розумінні пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464-VI) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Дія Закону №2464-VI поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної зі збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону (частина перша статті 2 цього Закону).
За положеннями частини другої статті 2 Закону № 2464-VI виключно цим Законом визначаються, зокрема, принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Відтак, облік платників єдиного внеску, їх права та обов`язки, порядок нарахування, обчислення і строки сплати єдиного внеску, його розмір, повноваження органів доходів і зборів, а також відповідальність за порушення законодавства про збір та облік єдиного внеску визначає Закон № 2464-VI.
В силу вимог пункту 4 частини першої статті 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску має право: оскаржувати в установленому законом порядку рішення органу доходів і зборів та Пенсійного фонду та дії, бездіяльність його посадових осіб.
Згідно з абз. 4-10 частини четвертої статті 25 Закону № 2464-VI у разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.
Скарга на вимогу про сплату єдиного внеску подається до органу доходів і зборів вищого рівня у письмовій формі протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання платником єдиного внеску вимоги про сплату єдиного внеску, з повідомленням про це органу доходів і зборів, який прийняв вимогу про сплату єдиного внеску.
Відповідно до частини 14 статті 25 Закону № 2464-VI суми пені та штрафів, передбачених цим Законом, підлягають сплаті платником єдиного внеску протягом десяти календарних днів після надходження відповідного рішення. Зазначені суми зараховуються на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для зарахування єдиного внеску. При цьому платник у зазначений строк має право оскаржити таке рішення до органу доходів і зборів вищого рівня або до суду з одночасним обов`язковим письмовим повідомленням про це територіального органу доходів і зборів, яким прийнято це рішення.
Порядок, строки та процедура оскарження вимоги про сплату єдиного внеску поширюються на оскарження рішень органу доходів і зборів щодо нарахування пені та застосування штрафів.
Отже, вказаними положеннями визначений порядок дій платника в частині непогодження із отриманим рішенням про нарахування пені та застосування штрафів, згідно яких платник єдиного внеску може оскаржити вимогу (рішення) контролюючого органу протягом 10 календарних днів з дня отримання в адміністративному чи судовому порядку.
Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 31 січня 2019 року (справа № 802/983/18-а), від 17 липня 2019 року (справа № 0740/1050/18), від 12 лютого 2020 року (справа №480/1192/19), а відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Судом враховано, що відповідно до ч.8 ст.169 КАС України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом. Відтак, після усунення обставин, які були підставою для повернення апеляційної скарги, її може бути подано повторно. При цьому, у разі повторного подання позовної заяви, до неї застосовуються ті ж вимоги, що й у випадку первинного звернення, у тому числі й дотримання встановлених процесуальним законом строків.
Таким чином, звернувшись до суду лише 13 листопада 2019 року з позовом про скасування податкової вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 18.04.2019 №Ю-0009101306 та рішень від 18.04.2019 №0009031306; №0009131306; №0009081306, позивач пропустив               10-ти денний строк звернення до суду, який встановлений Законом № 2464-VI. При цьому, позивачем у клопотанні про поновлення строку не наведено обставин, які б вказували на поважність причин пропуску строку.
Водночас колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про безпідставність покликань позивача на первинне звернення до суду у липні 2019 року як на поважну підставу для поновлення пропушеного строку звернення до суду із частиною позовних вимог даної позовної заяви, оскільки пропуск 10-ти денного строку мав місце і при первинному зверненні до суду з вимогами аналогічного змісту за відсутності вмотивованої заяви про його поновлення.
Виявлення наміру отримати судовий захист порушеного права не надає права позивачу на пропуск строку звернення до адміністративного суду та не збільшує обсяг його процесуальних прав, встановлених законом.
Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Відповідно до частини 2 ст. 6, частин 1, 2 ст.7 КАС України суд при вирішенні справи застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
Судом апеляційної інстанції також враховано, що адміністративний суд керуючись принципом верховенства права, має розглядати право не як закон чи систему нормативних актів, а як втілення справедливості. Суд має спрямовувати своє провадження на досягнення справедливості, що і є правосуддям.
Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
У справах «Стаббігс та інші проти Великобританії», «Девеер проти Бельгії» Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.
У Справі «Пономарьов проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави.
Також прецедентна практика Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Круз проти Польщі» виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких – не допустити судовий процес у безладний рух.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.
Оскільки позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду та не зазначено об`єктивних обставин, що перешкоджали йому скористатися правом на звернення до адміністративного суду у встановлений законом строк, колегія суддів поділяє висновок суду першої інстанції про застосування до частини позовних вимог процесуальних наслідків, передбачених ч.3 ст.123 КАС України.
Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.
Керуючись статтями 122, 123, 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                      ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№118)" залишити без задоволення, а ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03 січня 2020 року про часткове залишення позовної заяви без розгляду у справі №300/2224/19 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги  безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	І. В. Глушко 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	З. М. Матковська  	
Постанова складена в повному обсязі 29.05.2020.