22.06.20
22-ц/812/954/20
Єдиний унікальний номер судової справи: 490/7050/19
Провадження№22-ц/812/954/20
Постанова
Іменем України 
22 червня 2020 року                         м. Миколаїв                Справа № 490/7050/19
Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого – Самчишиної Н.В.,
суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання – Богуславською О.М.,
за участю: позивача ОСОБА_1 
-        представника відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_3 ,
- представника відповідача ОСОБА_4 – ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2020 року, постановлену під головуванням судді Гуденко О.А., в приміщенні того ж суду за заявою  ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ПП « ОСОБА_6 », ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном, 
встановив:
В серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив усунути перешкоди у користуванні майном шляхом виселення та зобов`язання звільнити ПП «Шафаят», власника ПП ОСОБА_9 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 та інших невстановлених осіб, з приміщень адміністративно-побутового та торгівельного комплексу та земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
27 квітня 2020 року позивач звернувся до суду із заявою про забезпечення позову та просив забезпечити позов шляхом вилучення та передачі на тимчасове зберігання адміністративно-побутового та торгівельного комплексу та земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_1 до ухвалення рішення суду по справі - фізичній особі ОСОБА_10 або ПП «ВікінгДено-Плюс».
Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову позивач зазначав, що на підставі договору іпотеки 22 вересня 2017 року він набув у власність вказаний комплекс та земельну ділянку в рахунок забезпечення зобов`язання ОСОБА_4 , за договором позики.
Проте, з 2015 року відповідачі звертаються до суду з численними позовами у загальній кількості 37 позовів, намагаючись затягнути час та позбавити ОСОБА_1 права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна, яке не звільняють, чим створюють перешкоди законному власникові у користуванні майном. Позивач неодноразово намагався вирішити спір у позасудовому порядку, проте ОСОБА_11 вважає це майно своїм та відмовляється його звільняти, також погрожував ОСОБА_1 , що якщо він буде вимушений звільнити комплекс, то вчинить там пожежу для знищення майна.
Факт перешкоджання відповідачами у користуванні ОСОБА_1 вказаним майном підтверджується доданими до позовної заяви доказами.
Крім того, зазначав, що 28 березня 2020 року ОСОБА_1 уклав договір оренди з ОСОБА_10 за яким передав останньому зазначене майно в оренду.
02 квітня та 23 квітня 2020 року ОСОБА_10 не зміг потрапити на територію адміністративного комплексу та земельної ділянки.
ОСОБА_7 та представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 не допустили ані орендаря, ані власника майна на його територію, погрожуючи вбивством ОСОБА_1 та осіб, які прийдуть до комплексу, а також фізичним знищенням майна шляхом підпалу.
Спір у даній справі виник з приводу права на володіння та користування вказаним майном між власником ОСОБА_1 та відповідачами, які не мають жодних правових підстав на заходження на території адміністративного комплексу.
Порушення прав позивача здійснюється відповідачами тривалий час, при тому, що обов`язки по утриманню майна законодавством покладено на позивача.
На думку позивача забезпечення позову шляхом передачі майна на зберігання іншій особі до розгляду справи судом є встановленням певного балансу та рівності прав сторін, при цьому вжиття таких заходів не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, оскільки майно передається іншій незацікавленій особі та спрямовано на вжиття тимчасових заходів до завершення розгляду справи з метою уникнення перешкод у виконанні рішення суду у разі задоволення позову. Даний вид забезпечення позову є співмірним з заявленими вимогами та відповідає принципу рівності сторін. Також позивачем надані гарантійні листи від ОСОБА_10 та ПП «ВікінгДено Плюс» про згоду на прийняття на зберігання вказаного майна.
Позивач не вбачав підстав для зустрічного забезпечення, адже, як зазначав, збитки від незаконного використання майна відповідачами несе лише він, проте в разі необхідності може внести одну гривню в якості зустрічного забезпечення.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2020 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 .
Ухвала суду мотивована тим, що передача майна на зберігання ОСОБА_10 є фактично забезпеченням виконання позивачем умов договору оренди спірного майна, тому він не є незацікавленим у розгляді справи, про що необґрунтовано зазначає сам позивач.
Крім того, позивачем не наведено ґрунтовних підстав та не надано доказів про те, що існує реальна небезпека знищення майна, за якої невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення, або навіть неможливості у майбутньому виконати рішення суду. 
На переконання суду, невжиття заходів забезпечення позову шляхом передачі на відповідальне зберігання третім особам спірного майна не впливатиме на ефективність захисту та не унеможливить виконання гіпотетичного рішення суду про задоволення вимог позову про усунення перешкод в користуванні майном.
Не погодившись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, просив ухвалу суду скасувати та його заяву про забезпечення позову задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом при постановлені оскаржуваної ухвали не було враховано наведених позивачем обґрунтувань необхідності забезпечення позову, а відмова у забезпеченні позову фактично унеможливить реальне поновлення інтересів позивача та повернення у власність належного йому майна.
У поясненнях представник ОСОБА_2 – ОСОБА_3 , представники відповідача ОСОБА_4 – адвокат Масютін С.О. та ОСОБА_5 , посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просили ухвалу суду залишити без змін.
Вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, покази свідка ОСОБА_10 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до частини 2 статті 149 ЦПК України підставою забезпечення позову є можливість ускладнення чи неможливість у майбутньому виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся. Способи забезпечення позову, які передбачені частиною 1 статті 150 ЦПК України, залежать від характеру спірних правовідносин, позовних вимог та інших обставин конкретного спору, що зумовлюють необхідність забезпечення виконання судового рішення. Перелік таких способів не є вичерпним.
Проте пункт 7 частини першої статті 150 ЦПК України, яким передбачалось забезпечення позову передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору, виключено на підставі Закону України від 15 січня 2020 року №460-ІХ.
Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частини 3 статті 152 ЦПК).
Річ, яка є предметом спору, може бути передана на зберігання за рішенням суду. Зберігачем у цьому разі може бути особа, призначена судом, або особа, визначена за домовленістю сторін, між якими є спір. Річ передається на зберігання іншій особі за її згодою, якщо інше не встановлено законом. Зберігач має право на плату за рахунок сторін, між якими є спір (ч. 2 ст. 976 ЦК України).
Із аналізу вищенаведених норм закону випливає, що матеріально - правові відносини, що виникають у зв`язку з передачею на зберігання речі, яка є предметом спору, регулюються загальними положеннями про договір зберігання та частини другої статті 976 ЦК України.
Передача речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам (секвестр) може бути застосована в разі необхідності розв`язання спору про право власності або інше речове право на нерухому річ та можлива лише за необхідності забезпечення схоронності такої речі. Зберігач має бути незацікавленою у вирішенні спору особою.
Як вбачається із матеріалів справи, між сторонами виник спір з приводу створення позивачу перешкод у володінні та користуванні адміністративно-побутовим та торгівельним комплексом, земельною ділянкою, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Це нерухоме майно за договором оренди нежилого приміщення від 28 березня 2020 року ОСОБА_1 передано в оренду ОСОБА_10 до 28 березня 2022 року. 
Позивач оспорює підставність володіння та користування відповідачами спірним майном, а тому передачею спірного майна на зберігання іншим особам, зокрема орендарю ОСОБА_10 , на думку колегії, фактично ухвалюється рішення без розгляду справи по суті. Отже, обраний позивачем спосіб забезпечення позову є неспівмірним із заявленими вимогами.
       До того ж, позивачем недоведена можливість створення умов для зберігання нерухомого майна особами, яким позивач просить передати майно, з огляду на те, що позивач має довести суду, що саме такий спосіб є доцільним, а також надати гарантії збереження майна іншими особами до вирішення справи. Крім того, як встановлено  ОСОБА_10 , якому позивач просить передати нерухоме майно на зберігання, є орендарем цього майна, а тому його не можна вважати незацікавленим у справі, що вірно констатував суд першої інстанції. Згоду ПП «ВікінгДено-Плюс» про передачу на зберігання нерухомого майна матеріали справи не містять.
Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року №9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.
       Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.
       Так, за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ПП «Шафаят» займається оптовою торгівлею продуктами харчування, місцезнаходження юридичної особи є м. Миколаїв, вул. Очаківська, 1-Ж.
Обґрунтовуючи спосіб забезпечення заявленого позову шляхом передачі нерухомого майна, яке є цілісним майновим комплексом, позивач не зазначив підстави обрання саме такого виду забезпечення позову, яким чином невжиття такого заходу впливатиме на ефективність захисту та не унеможливить виконання рішення суду в разі задоволення вимог позову про усунення перешкод в користуванні майном та не обґрунтував, що вжиті заходи не будуть перешкоджати господарській діяльності юридичної особи та не обмежать можливість господарюючому суб`єкту користуватися та розпоряджатися власним майном.
Звернення відповідачів до суду з позовами щодо оспорювання права власності на нерухоме майно, на думку колегії суддів, не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення даного позову у заявлений позивачем спосіб, а зазначені позивачем інші припущення, що існує реальна небезпека знищення майна відповідачем, не є достатньо обґрунтованими.
Таким чином, постановляючи ухвалу про відмову у вжитті запропонованого позивачем заходу забезпечення позову, суд першої інстанції врахував зазначені вимоги закону та дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вказаної заяви.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 367, 475, 382, 451 ЦПК України, апеляційний суд 
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий                                                        Н.В. Самчишина

Судді:                                                        П.П. Лисенко

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 22 червня 2020 року.