Постанова
Іменем  України
 
22 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 570/4395/18
 
провадження № 61-11866св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Сімоненко В. М.,
суддів: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., 
Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Авто Просто»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Рівненського апеляційного суду від 21 травня 2019 року у складі колегії суддів: Бондаренко Н. В., 
Ковальчук Н. М., Хилевича С. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» (далі - ТОВ «Авто Просто») про захист прав споживача та визнання договорів недійсними.
 
Позовна заява мотивована тим, що 14 липня 2010 року між ним та відповідачем було укладено угоду № 0319776 з додатками № 1 та № 2, які є невід`ємними частинами угоди. У статті першій цієї угоди та додатку № 1 до неї було вказано, що предметом такої угоди є надання учаснику системи АвтоТак грошових коштів, спрямованих на придбання автомобіля марки «Chery», модель «Tiggo» вартістю 100 720,00 грн із сплатою 120 внесків, згідно додатку № 1 «поточна ціна автомобіля в грн, дійсна на день укладення договору» - 100 720,00 грн.Також вказував, що 25 лютого 2011 року між ним та ТОВ «Авто Просто» було укладено додаток № 3, згідно якого було узгоджено загальну суму грошових зобов`язань учасника станом на день підписання цього додатку за угодою від 
14 липня 2010 року № 319776, яка становила 189 439,40 грн. Зазначав про те, що ним на день підписання додатку № 3 було сплачено 60 719,49 грн, а сума заборгованості становила 128 719,91 грн. Також вказував, що 14 березня 
2011 року між ТОВ «Авто Просто» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було укладено договір поруки. 18 березня 2011 року позивач отримав автомобіль марки «Chery», модель «Tiggo», який він зареєстрував на своє ім`я, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 . Однак, на момент отримання вказаного автомобіля у власність позивачем його ціна становила 126 880,00 грн, а не 189 439,40 грн. Також зазначав про те, що 18 березня 2011 року між ним та відповідачем було укладеного договір застави, згідно якого позивачем було передано отриманий автомобіль в заставу ТОВ «Авто Просто». Звертав увагу суду на те, що за умовами оспорюваної ним угоди право отримати товар залежить від внесення коштів іншими учасниками, а розподіл фонду групи учасників системи проходить по пірамідальній схемі, коли отримання товару одним із учасників групи можливе лише в разі накопичення достатніх фінансових ресурсів шляхом залучення коштів інших учасників групи без інвестування товариством власних коштів. Вказував на те, що у подальшому учасник системи, який отримав товар, продовжує сплачувати внески, які фактично компенсують кошти іншим учасникам системи, тобто один учасник програми за свої власні кошти оплачує товар іншому учаснику програми, а виплати грошових коштів, здійснені ним як учасником, не створюють для відповідача обов`язків. На його думку, він сплачує ТОВ «Авто Просто» грошові внески не за одержання товару чи послуги, а фактично за можливість одержання права на купівлю товару, яке надається не за рахунок відповідача, а за рахунок залучення інших споживачів і їх коштів до такої ж системи. Вважав, що в діяльності ТОВ «Авто Просто» наявні ознаки нечесної підприємницької практики, яка вводить споживача в оману та містить ознаки пірамідальної схеми, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів такої системи, а не за рахунок продажу або споживання продукції, включено в умови спірної угоди. На його думку, вказаний договір було укладено під впливом обману та із застосуванням нечесної підприємницької практики, оскільки він отримав не чітку, неправдиву інформацію стосовно оспорюваної угоди. Вказував про те, що дії відповідача є забороненими та підпадають під дію статей 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», якими забороняється нечесна підприємницька практика, яка виключає будь-яку діяльність, що вводить в оману споживача.
 
У зв`язку з викладеним позивач просив визнати недійсними: угоду від 14 липня 2010 року № 0319776 із усіма додатками, укладену між ним та ТОВ «Авто Просто»; договір застави транспортного засобу від 18 березня 2011 року, укладений між ним та ТОВ «Авто Просто»; договір поруки від 14 березня 
2011 року, укладений між ТОВ «Авто Просто» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 17 січня 
2019 року позов задоволено.
Визнано недійсною Угоду від 14 липня 2010 року № 0319776 з усіма додатками до неї, укладену між ОСОБА_1 та ТОВ «Авто Просто».
Визнано недійсним договір застави від 18 березня 2011 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Авто Просто».
Визнано недійсним договір поруки від 14 березня 2011 року, укладений між ТОВ «Авто Просто», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат у справі.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при підписанні угоди від 
14 липня 2010 року №0319776 між сторонами не було дотримано вимог законодавства стосовно форми правочину (нотаріального посвідчення), а самі умови такої угоди порушують права позивача як лізингоодержувача, оскільки у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб відсутня відповідна ліцензія. Договори поруки та застави також підлягають визнанню недійсними, як похідні від угоди, яка визнана судом недійсною.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 21 травня 2019 року апеляційну скаргу ТОВ «Авто Просто» задоволено частково, рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 17 січня 2019 року скасовано.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Авто Просто» про визнання недійсними угоди від 14 липня 2010 року № 0319776 із усіма додатками, договору застави транспортного засобу від 18 березня 2011 року та договору поруки від 14 березня 2011 року відмовлено за безпідставністю.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат у справі.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, тому дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, оскільки відсутні правові підстави для його задоволення. Зокрема вказано, що умови укладеної угоди від 14 липня 2010 року 
№ 0319776 та додатки до неї містять детальний опис послуг, що надаються ТОВ «Авто Просто», із визначенням поточної ціни автомобіля та інших платежів, порядку зміни ціни, вибір марки та моделі автомобіля і процедури його отримання. Позивачем було отримано автомобіль, зареєстровано його, а також протягом тривалого періоду виконувалися умови оспорюваного правочину, які були погоджені сторонами. Також відсутні правові підстави для визнання недійсним договору застави, оскільки застава є способом забезпечення зобов`язань боржника перед кредитором та має похідну правову природу від правовідносин, що виникають з умов оспорюваної угоди і додатків до неї. Оскільки відсутні підстави для визнання недійсними угоди від 14 липня 
2010 року № 0319776 із усіма додатками до неї, то й відсутні підстави для визнання недійсним договору застави транспортного засобу від 18 березня 
2011 року. Визнаючи недійсним оспорюваний позивачем договір поруки, укладений 14 березня 2011 року між ТОВ «Авто Просто» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач, не будучи його стороною, не навів жодних обставин порушення цим договором саме своїх прав чи інтересів. Також суд першої інстанції вирішуючи спірні правовідносини щодо визнання недійсним вказаного договору поруки залишив поза увагою ту обставину, що сторони вказаного договору не оспорюються ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_3 , які навіть не були залучені судом для участі у справі, оскільки рішення у справі впливає на їх права та обов`язки. Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, то питання пропуску позовної давності судом не вирішується.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
У червні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга  ОСОБА_1 на постанову Рівненського апеляційного суду від 
21 травня 2019 року.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувана постанова апеляційного суду є незаконною та необґрунтованою, оскільки судом апеляційної інстанції неправильно встановлено обставини, які мають значення для спірних правовідносин. Звертає увагу на те, що ТОВ «Авто Просто» укладаючи з ним оспорювані договори вдалося до нечесної підприємницької практики, оскільки умови Угоди є несправедливими, а його було введено в оману щодо справжньої ціни послуг, нечітко визначено підстави зміни вартості платежів, порядку перерахунку з одночасним правом відповідача змінювати в односторонньому порядку ці умови, що призвело до дисбалансу прав та обов`язків на шкоду позивача. Також звертає увагу на те, що на момент укладення оспорюваної Угоди відповідачу для здійснення такого виду діяльності необхідна була ліцензія, однак товариство такою не володіло, тому не мало права укладати з ним Угоду про надання фінансових послуг. Вказує також про те, що з 18 березня 2011 року у його користуванні перебуває автомобіль, який був предметом оспорюваної Угоди, тому така Угода по своїй природі є договором лізингу, тому оскільки вона не є нотаріально посвідченою, то відповідно до вимог частини першої статті 
220 ЦК України вона є нікчемною, що узгоджується з правовим висновком висловленим Верховним Судом у постанові від 26 грудня 2018 року у справі 
№ 607/8078/15-ц. Наголошує на тому, що суд апеляційної інстанції на правові висновки висловлені у вказаній постанові Верховного Суду належної уваги не звернув, тому помилково скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.
 
Доводи інших учасників справи
 
У відзиві ТОВ «Авто Просто», на касаційну скаргу  ОСОБА_1 , вказано, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції є законною та обґрунтованою, а доводи касаційної скарги відповідача не відповідають вимогам пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України та містять в собі нові підстави для задоволення позовних вимог на які позивач не посилався ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції. На думку відповідача касаційна скарга є необґрунтованою та зводиться до незгоди з оскаржуваною постановою суду, тому її слід залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду без змін.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її з Рівненського районного суду Рівненської області.
У задоволенні клопотання  ОСОБА_1 про зупинення дії постанови Рівненського апеляційного суду від 21 травня 2019 року до завершення розгляду касаційної скарги відмовлено.
 
У липні 2019 року справу № 570/4395/18 передано до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в кількості п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 14 липня 2010 року між ТОВ «Авто Просто» та ОСОБА_1 було укладено угоду N 0319776 (далі - Угода)з додатками № 1, № 2, які є невід`ємними частинами цієї угоди.
 
Предметом Угоди є надання учаснику послуг системи «АвтоТак», спрямованих на придбання автомобіля марки «Chery», модель «Tiggo» вартістю 100 720,00 грн, із сплатою 120 внесків.

Відповідно до додатків № 1, № 2 до Угоди, сторони погодили, що учасник системи сплачує: плату за послуги, пов`язані зі вступом до Системи - 
3 625,92 грн; щомісячний цілий чистий внесок (частина щомісячного повного внеску, який використовується для оплати автомобіля) - 0,8333 %; щомісячний внесок в оплату послуг, що включає також формування груп клієнтів системи та здійснення організаційних дій для придбання автомобіля - 0,38 % ПДВ; щомісячний страховий платіж - 0,065 %; плату за отримання автомобіля (одноразовий платіж, що підлягає сплаті учасником, якому було надано право на отримання автомобіля) - 3 % ПДВ.
 
Згідно з вимогами пунктів 2.1., 2.2, 2.3 статті 2 додатку № 2 до Угоди, поточна ціна автомобіля зазначена у додатку № 1 до Угоди - це остання поточна ціна автомобіля, повідомлена ТОВ «Авто Просто» виробником на день укладення угоди. Поточна ціна автомобіля є критерієм для розрахунку складових повних внесків та інших платежів. ТОВ «Авто Просто» щомісяця надсилає рахунки на сплату.
 
Положеннями пункту 2.6 статті 2 додатку № 2 до Угоди, чисті внески, сплачені учасником у встановлені строки та відповідно до поточної ціни автомобіля дійсної на момент сплати, зараховуються як відсоток від вартості автомобіля, що у свою чергу є оплатою за товар - автомобіль.
 
Як вбачається з додатку № 1 до Угоди (графа графік внесків) позивач зобов`язався оплатити стовідсоткову вартість автомобіля та вартість наданих йому послуг шляхом сплати 120 % щомісячних повних внесків.
 
Також судами було встановлено, що на виконання умов Угоди у період з 
14 липня 2010 року до 09 лютого 2015 року позивач сплатив на користь відповідача 197 833,20 грн, що підтверджується розрахунком платежів ОСОБА_1 , що сторонами не оспорюється.
 
18 березня 2011 року за ОСОБА_1 було зареєстровано автомобіль марки «Chery», модель «Tiggo», 2010 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії 
НОМЕР_1 , виданим ВРЕР ДАІ м. Рівне УДАІ УМВС України в Рівненській області.

14 березня 2011 року між ТОВ «Авто Просто» та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 з метою забезпечення належного виконання умов Угоди від 14 липня 2010 року та додатків до неї (пункт 8.2.1.4 статті 8 додатку № 2) було укладено договір поруки, оскільки між кредитором і боржником ОСОБА_1 укладено Угоду, спрямовану на придбання автомобіля через організовану кредитором систему «АвтоТак».
 
18 березня 2011 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Авто Просто», з метою забезпечення подальшого виконання умов Угоди від 14 липня 2010 року та додатків до неї (пункт 8.2.1.4 статті 8 додатку № 2) було укладено договір застави автомобіля марки «Chery», модель «Tiggo», 2010 року випуску.
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 
2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина третя статті 400 ЦПК України).
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга  ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
 
За змістом частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, відповідно до пункту 11-1 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (який є спеціальним законом у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг), є фінансовою послугою.
 
Предметом угоди від 14 липня 2010 року № 0319776 є надання фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля за рахунок об`єднаних періодичних платежів учасників групи через систему «АвтоТак», тому правовідносини, які виникають на підставі цього правочину, регулюються вищевказаним законом та іншими актами цивільного законодавства.
 
Апеляційним судом також встановлено, що умови укладеної між сторонами угоди та додатки до неї містять детальний опис послуг, що надаються ТОВ «Авто Просто», із визначенням поточної ціни автомобіля та інших платежів, порядку зміни ціни, вибір марки та моделі автомобіля і процедури його отримання.
 
Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.
 
Згідно з частинами першою, другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 
203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
 
Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
 
Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
 
Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.
 
За приписами частин першої, другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає, зокрема, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
 
Пунктом 7 частини третьої 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що забороняються як такі, що вводять в оману: утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції.
 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, врахувавши вищенаведені норми матеріального права та встановивши фактичні обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про те, що під час укладення оспорюваної угоди з додатками до неї ОСОБА_1 та ТОВ «Авто Просто» погодили всі істотні умови, в тому числі щодо порядку, строків та визначення розмірів платежів, процедури отримання автомобіля учасником. Позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що під час укладення договору вказане товариство ввело його в оману, не надавши інформації про умови угоди у повному обсязі.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним договору застави суд апеляційної інстанції також дійшов правильного висновку, що оскільки застава є способом забезпечення зобов`язань боржника перед кредитором і має похідну правову природу від правовідносин, що виникають з умов оспорюваної Угоди та додатків до неї, укладених між сторонами, підстав визнавати яку недійсною не має, тому не має й правових підстав для визнання недійсним похідного договору застави транспортного засобу від 18 березня 2011 року.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним оспорюваного договору поруки, суд апеляційної інстанції також дійшов правильного висновку, що позивач в порушення вимог статей 15, 16 ЦК України та статті 4 ЦПК України не надав належних та допустимих доказів того, яким саме чином порушує його права цей правочин, якщо він навіть не є його стороною та жодних його прав і обов`язків вказаний договір не порушує.
 
Суд першої інстанції розглядаючи позовні вимоги про визнання недійсним договору поруки залишив поза увагою той факт, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (сторони оспорюваного правочину) навіть не залучені для участі у справі, хоча рішення суду може впливати на їх права та обов`язки.
 
Крім того, поручитель не є споживачем послуг відповідача, а, навпаки, є особою, яка забезпечує відповідальність боржника у договорі, а сам договір поруки не є договором на придбання, замовлення, використання продукції для особистих потреб, не пов`язаних з підприємницькою діяльністю, тому поручитель не може розглядатись як споживач послуг і на нього не може поширюватися дія Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
Доводи касаційної скарги про те, що в діях ТОВ «Авто Просто» вбачається нечесна підприємницька діяльність з ознаками пірамідальної схеми, безпідставні з огляду на таке.
 
Аналіз пункту 7 частини третьої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави для висновку, що поняття «пірамідальна схема» в розумінні цієї норми має такі обов`язкові ознаки: а) здійснення сплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару.
 
Відсутність хоча б однієї із вказаних ознак виключає можливість визнання схеми як «пірамідальної», тобто такої, що порушує норми чинного законодавства України.
 
Так, пірамідальній схемі властива сплата за можливість одержання окремим учасником компенсації, яка повинна надаватися за рахунок залучення цим учасником схеми інших споживачів.
 
Зазначений правовий висновок щодо застосування статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» висловлений у постановах Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року у справі № 6-40цс13 та від 25 червня 2014 року у справі № 6-74цс14 і підстав для відступлення від нього немає.
 
Укладений між сторонами договір у межах системи придбання товарів у групах не є утворенням та розвитком пірамідальних схем в розумінні пункту 7 частини третьої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ТОВ «Авто Просто» надає споживачам послуги на основі системи, кінцевим результатом якої на підставі договору з учасниками групи є отримання автомобілів усіма учасниками, а споживачі сплачують кошти саме за одержання послуги, яка споживається у процесі її виконання. Крім того, кожний учасник отримує автомобіль відповідно до платежів, здійснених ним самим, та продовжує сплачувати за автомобіль до повної виплати.
 
Такий правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 380/63/16-ц (провадження 
№ 14-230цс18).
 
Доводи позивача про несправедливість умов договору у зв`язку з тим, що розмір кожного платежу визначається на час проведення оплати і залежить від поточної ціни автомобіля, дійсної на момент оплати, є неспроможними, оскільки саме такі умови були погоджені сторонами при укладенні договору, і вони є зрозумілими. За змістом цих умов поточна ціна автомобіля - це ціна транспортного засобу, яка встановлена постачальником в останній робочий день кожного місяця, є змінною величиною, яка може змінюватися як у бік збільшення, так і у бік зменшення.
 
Визначення розміру щомісячних платежів у прив`язці до поточної ціни автомобіля, а не у прив`язці до інших чинників, наприклад зміни курсу валют, підвищення облікової ставник Національного банку України, рівня інфляції, які також можуть впливати на вартість товарів та послуг на ринку, не можна вважати несправедливими умовами договору.
 
За системою «Авто Так»транспортний засіб можна викупити лише за дійсною вартістю на момент викупу, яка в залежності від ринкових тенденцій може відрізнятися від вартості автомобіля, виданого учаснику раніше. Визначення щомісячних внесків та інших платежів відповідно до ціни автомобіля, встановленої постачальником в останній день кожного місяця, не призводить до дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача та відповідає умовам ринку, обраному позивачем порядку придбання автомобіля та інтересам інших учасників системи, а тому не є несправедливими умовами в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
 
До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 
17 квітня 2019 року у справі № 357/13841/16-ц (провадження № 61-30638св18), від 22 травня 2019 року у справі № 285/1777/17 (провадження № 61-39721св18), та від 30 жовтня 2019 року у справі № 141/480/17 (провадження 
№ 61-31528св18).
 
З огляду на викладене, обґрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції про недоведеність позивачем несправедливості умов угоди, введення ТОВ «Авто Просто» його в оману та застосування відповідачем нечесної підприємницької практики.
 
Посилання в касаційній скарзі на вимоги статей 220, 628, 799 та 806 ЦК України не заслуговують на увагу, оскільки суд касаційної скарги перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина друга статті 400 ЦПК України), а позивач звертаючись до суду з позовом на вказані правові норми, як підставу для задоволення своїх вимог не посилався.
 
Також не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що оспорювана угода є договором лізингу, оскільки предметом цієї угоди є надання фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля за рахунок об`єднаних періодичних платежів учасників групи через систему «АвтоТак». Тобто, за умови виконання сторонами всіх договірних зобов`язань, учасник від третьої особи, а не від відповідача, набуває право власності, а не тимчасового користування, на замовлений ним автомобіль.
 
Такий правовий висновок висловлено Верховним Судом у справі 
№ 126/1105/16-ц (провадження № 61-8674св18), підстав відступати від якого колегія суддів не вбачає.
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 
6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 
2006 року у справі «Проніна проти України»).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду без змін.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Рівненського апеляційного суду від 21 травня 2019 року залишити без змін
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                В. М. Сімоненко
 
Судді                                                                                                             А. А. Калараш
 
 С. Ю. Мартєв 
 
 Є. В. Петров
 
 С. П. Штелик