ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/434/20  Номер провадження 22-ц/814/1371/20	Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н. Л.  Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: судді: Кривчун Т.О.
Суддів: Дряниці Ю.В., Чумак О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства "Ідея Банк" - адвоката Олешек Ольги Михайлівни 
на рішення Київського районного суду м. Полтави від 11 березня 2020 року 
у справі за позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Ідея Банк" про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, -

В С Т А Н О В И В :

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до місцевого суду з вказаним позовом до АТ «Ідея Банк», посилаючись на те, що 23.11.2016 року між позивачем та Банком було укладено кредитний договір №Z70.178.75545, за умовами якого позивачу надано грошові кошти в розмірі 73500,00 грн. з терміном по 09.11.2017 року та, в подальшому, 20.07.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. вчинено виконавчий напис про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором за період з 23.12.2017р. по 04.06.2018р. в розмірі 138384,45 грн. 
Вважає вказаний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню з підстав неподання нотаріусу стягувачем оригіналу договору та відсутності, на його думку, безспірності заборгованості.
З урахуванням наведеного прохав: визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова О.М. від 20.07.2018р. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ідея банк» грошових коштів у розмірі 138384,45 грн.; зарахувати стягнуті з ОСОБА_1 в порядку виконавчого провадження кошти в рахунок погашення основної суми боргу по кредиту в розмірі 8163,80 грн.; вирішити питання судових витрат.

Рішенням Київського районного суду м. Полтава від 11 березня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, задоволено частково.
Визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений 20 липня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим Олегом Миколайовичем, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Ідея банк» заборгованості за кредитним договором Z70.178.75543 від 23 листопада 2016 року в загальній сумі 138384,45 грн.
В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 , відмовлено. 
Стягнуто з Акціонерного товариства «Ідея банк» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 840,80 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням його в апеляційному порядку оскаржило АТ «Ідея Банк», яке, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, прохало його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, вирішити питання судових витрат.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначають, що, банком, при зверненні до нотаріуса було виконано вимоги закону та надано всі необхідні документи на підтвердження безспірності вимог. Так, сукупний аналіз наданих Банком нотаріусу документів, дає змогу стверджувати, що вони в повній мірі, встановлюють суму заборгованості Позивача, відповідають визначеним пунктом 2 Переліку документів, затвердженого постановою КМУ від 29.06.1999 року №1172, вимогам для одержання виконавчого напису по кредитних договорах, а, відтак, підтверджують безспірність заборгованості Позивача.
Вважають, що в основу розмежування понять «спірної» та «безспірної» заборгованості покладається не власне ставлення боржника до пред`явленої вимоги, а об`єктивна ознака, тобто фактичний склад і характер правовідносин. Вирішення питання чи є заборгованість об`єктивно безспірною, залежить від того, чи надано нотаріусу перелік документів, за якими стягнення проводиться у безспірному порядку відповідно до вимог ст. 87 ЗУ «Про нотаріат».
Зауважують, що відповідачем було виконано вимоги закону та завчасно направлено стягувачу вимогу, при цьому її неотримання є свідомим самостійним вибором Боржника та не вказує на порушення Банком відповідної процедури, визначної абзацом 2 пп.2.3 п.2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.
Окрім того, стверджують, що висновок місцевого суду стосовно того, що АТ «Ідея Банк» не надано нотаріусу первинних бухгалтерських документів, що підтверджують заборгованість позивача, спростовується матеріалами нотаріальної справи.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , посилаючись на законність та обгрунтованість рішення місцевого суду, просить залишити його в силі, а апеляційну скаргу без задоволення.
Зазначає, що, проаналізувавши документи, які були надані нотаріусу ОСОБА_2 для вчинення виконавчого напису, було встановлено, що на момент звернення із заявою про вчинення виконавчого напису сума заборгованості не була безспірною, перелік наданих документів є неповним, оскільки в цілому не встановлюють суму заборгованості ОСОБА_1 перед Банком.
Вказує, що він не ухилявся від отримання кореспонденції, а Банком не було направлено Боржнику вимогу про погашення заборгованості.
Вважає вірним висновок місцевого суду стосовно того, що розмір його заборгованості не підтверджено первинними бухгалтерськими документами, з урахуванням положень ст.9 ЗУ «Про бухгалтерський облік».

Апеляційний суд, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшов висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Місцевим судом установлено та вбачається з матеріалів справи, що 23.11.2016 року між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ «Ідея банк» укладено кредитний договір № Z70.178.75543, за умовами якого позивачу банком надані грошові кошти на поточні потреби в сумі 73500,00 грн. строком на 60 місяців зі сплатою відсотків (а.с.14-17).

20 липня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим Олегом Миколайовичем вчинено виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» невиплачених в строк коштів на підставі кредитного договору №Z70.178.75543 від 23 листопада 2016 року, зокрема, вимоги ПАТ «Ідея банк» за період з 23.12.2017 по 04.06.2018 включно в розмірі 56308,78 грн основного боргу, 9761,23 грн простроченого боргу, 16474,03 грн прострочених процентів, 325,81 грн строкових процентів, 2425,50 грн нарахованої плати за обслуговування кредиту, 14553 грн простроченої плати за обслуговування кредиту, 36836,10 грн пені, 1700 грн плати за вчинення виконавчого напису.

Постановою державного виконавця Київського ВДВС см. Полтава ГТУЮ у Полтавській області Литвина А.В. від 22.08.2018 року відкрито виконавче провадження №57057544 з виконання вказаного вище виконавчого напису нотаріуса (а.с.22).

Задовольняючи позов в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, місцевий суд виходив із відсутності в матеріалах справи належних та допустимих доказів на підтвердження факту безспірності заборгованості ОСОБА_1 перед Банком.
Відмовляючи в задоволенні вимог в частині зарахування стягнутих в порядку виконавчого провадження коштів в рахунок погашення основної суми боргу по кредиту в розмірі 8163,80 грн. суд виходив із того, що дані вимоги заявлені безпідставно, не відповідають способам захисту цивільних справ, тому не підлягають задоволенню.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим по справі обставинам та нормам матеріального права, виходячи з наступного. 

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому, відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.
Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за №282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок).

Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.
Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.
У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Окрім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. Цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій, а лише їх конкретизує.

Стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти таких висновків.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає у посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості боржника, у тому числі і внаслідок цивільно-правової відповідальності, - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які, згідно із відповідним Переліком документів, є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої вимоги боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15,16,18 ЦК України, статей 50,87,88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.
Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і необґрунтованість вимог до боржника.

Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів.

Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.
(Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року № 6-887цс17, також зазначене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права, сформульованому у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 84цс19).).

Ухвалюючи оскаржуване рішення місцевий суд вірно визначив, що матеріали справи не містять доказів, які підтверджують безспірність заборгованості боржника перед стягувачем.

       Так, зі змісту позовної заяви вбачається, що боржник не погоджується як з самим розміром нарахованої йому заборгованості, так і з порядком її нарахування, зокрема, в частині обов`язку ОСОБА_1 щодо щомісячної сплати комісії за обслуговування кредиту. Позивач вважає умови кредитного договору щодо щомісячної сплати комісії за обслуговування кредиту несправедливими, що, на його думку, є підставою для визнання відповідних положень договору недійсними. 

Окрім того, розмір заборгованості, який відповідачем запропоновано позивачу погасити у письмовій вимозі від 04.06.2018 року (136684,45 грн.), відрізняється від розміру заборгованості, зазначеного у виконавчому написі нотаріуса (138384,45 грн.).

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. 
Відповідно до ч.ч.5-6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно з нормою ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.2). Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.3).

Так, зазначене спростовує доводи банку про безспірність заборгованості боржника та є підставою для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

З урахуванням наведеного, місцевим судом вірно встановлено, що, оскільки заборгованість позивача перед Банком не є безспірною, то відповідний виконавчий напис необхідно визнати таким, що не підлягає виконанню.
Також, суд апеляційної інстанції погоджується висновком суду першої інстанції, що вимоги ОСОБА_1 щодо зарахування стягнутих в порядку виконавчого провадження коштів в рахунок погашення основної суми боргу по кредиту в розмірі 8163,80 грн. є безпідставними, оскільки не відповідають способам захисту цивільних справ, тому не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що банком при зверненні до нотаріуса було виконано вимоги закону та надано всі необхідні документи на підтвердження безспірності вимог, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки наведеними вище нормами установлено, що, сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. При цьому, матеріалами даної справи установлено, що фактично заборгованість ОСОБА_1 перед Банком є спірною, позивач не погоджується з її розміром та складовими.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.
       
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Таким чином ,суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає. 

       Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382,383 ЦПК України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства "Ідея Банк" - адвоката Олешек Ольги Михайлівни , - залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Полтава від 11 березня 2020 року, - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ:                                                                 Т.О. Кривчун

СУДДІ:                                                                          Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак