ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2020 р. 	Справа № 520/13170/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Кононенко З.О.,
Суддів: Сіренко О.І. ,  Калиновського В.А. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.02.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Бабаєв А.І., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 07.02.20 року по справі № 520/13170/19
за позовом             ОСОБА_1  
до             ІНФОРМАЦІЯ_1                    
про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
04.12.2019 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не виплати відповідно до п.3 наказу начальника 173 військового представництва Міністерства оборони України від 24.01.2019 року № 12 премії ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Харківський обласний військовий комісаріат нарахувати та виплатити ОСОБА_1 премію відповідно до п.3 наказу начальника 173 військового представництва Міністерства оборони України від 24.01.2019 р. №12.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що відповідачем, на його думку, допущено протиправну бездіяльність щодо не виплати відповідно до п.3 наказу начальника 173 військового представництва Міністерства оборони України від 24.01.2019 року № 12 премії ОСОБА_1 .
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07.02.2020 року  адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії – задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не виплати відповідно до п.3 наказу начальника 173 військового представництва Міністерства оборони України від 24.01.2019 року № 12 премії ОСОБА_1 .
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 премію відповідно до п.3 наказу начальника 173 військового представництва Міністерства оборони України від 24.01.2019 року №12.
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.
Так, відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що окремим дорученням Міністра оборони України від 27.12.2019 року № 2704/з/420 було надано дозвіл на заохочення грошовою премією в січні 2019 року в розмірі, не більше розміру місячного грошового забезпечення, особовий склад установ, які виконують окремі функції МО України.
На адресу Харківського обласного військового комісаріату надійшов Лист начальника 118 ВП від 25.01.2019 № 54 з проханням подати до вищестоящого фінансового органу заявку на виділення коштів для виплати премії військовослужбовцям за підсумками 2018 року (отримане у військкоматі 28.01.2019).
За вих. від 28.01.2019 року № 102/ВФЗ, військкоматом до Фінансово-економічного управління Командування Сухопутних військ Збройних Сил України та до фінансово-економічної служби оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 » було направлено лист та Заявка-розрахунок на фінансування для виплат грошового забезпечення з врахуванням витрат на вищезазначену премію на всіх військовослужбовців в тому числі и 173 ВП..
На зазначений лист відповідь до військкомату та кошти на виплату премії так і не надійшли, через що військкоматом було вдруге направлено запит до вищестоящих органів фінансового забезпечення за вих. № 407/ВФЗ від 22.04.2019 року.
На даний час на адресу Харківського облвійськкомату жодного роз`яснення з приводу спірного питання так і не надійшло а фінансування на виплату грошового забезпечення військовослужбовцям військових представництв проводиться лише в межах щомісячного грошового забезпечення без врахування додаткових заохочувальних виплат.
На думку відповідача, судом першої інстанції, не взято до уваги того факту, що командуванням 173 ВП було прийнято рішення про преміювання у розмірі місячного грошового забезпечення — безпідставно. Крім цього, судом не було враховано факту відсутності коштів на вказані виплати, які виділяються окремо з Командування Сухопутних військ ЗС України.
Отже, відповідач вважає, що судом першої інстанції не повністю з`ясовані обставини, що мають значення для справи, не доведені обставини, що мають значення для справи.
Позивачем надано до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу відповідача в якому серед іншого зазначено, що в межах своїх повноважень Міністром оборони України 27.12.2018 року було видано окреме доручення №2704/з/420, згідно якого за підсумками 2018 року дозволено заохотити одноразово премією військовослужбовців установ, які виконують окремі доручення апарату Міністерства оборони в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення за грудень 2018 року.
Міністр оборони України, видавши 27.12.2018 окреме доручення №2704/з/420 про можливість заохочення військовослужбовців відповідних установ, зокрема, і 173 військового представництва МО України, грошовою премією у січні 2019 року, керувався, зокрема, статтею 51 Бюджетного кодексу України, а отже, діяв, оцінивши наявність матеріальних ресурсів Бюджету Міністерства оборони України на 2019 рік для виплати вказаної премії.
Згідно п. 10 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Положення про Міністерство оборони України» від 26 листопада 2014 р. № 671 Міністр оборони дає обов`язкові для виконання військовослужбовцями, державними службовцями і працівниками апарату Міноборони доручення.
24.01.2019 року на виконання зазначеного доручення Міністра оборони України начальником 173 військового представництва МО України було видано наказ - п.3 наказу начальника 173 військового представництва МО України від 24.01.2019 року № 12, в якому встановлено виплатити грошову премію у розмірі місячного грошового забезпечення за грудень 2018 року - начальнику групи ОСОБА_1 .
У свою чергу, начальник 173 ВП МОУ при видачі наказу від 24.01.2019 року № 12, діючи на виконання вказаного окремого доручення та в межах наданих законом повноважень, встановивши розмір премії військовослужбовцям за січень 2019 року в розмірі їх місячного грошового забезпечення за грудень 2018 року, також враховував матеріальні можливості фонду грошового забезпечення для виплати вказаної премії.
Дисциплінарні стягнення на протязі 2018 року позивач отримував.
Позивач вважає, що апелянт, посилаючись на відсутність фінансування на зазначені цілі навмисно не зазначено, що зазначена премія відноситься до фонду грошового забезпечення, а посадові особи ХОВК, керуючись окремим дорученням Міністра оборони України від 27.12.2018 року №2704/з/420 і на підставі наказу начальника 173 ВП МОУ від 24.01.2019 року № 12, зобов`язані здійснити виплати без отримання будь-яких додаткових роз`яснень від інших установ та посадових осіб. В апеляційній скарзі Апелянтом не зазначено, чому військовослужбовцям НОМЕР_1 ВП МОУ на підставі наказів начальника 173 ВП МОУ виплачуються інші складові грошового забезпечення без будь-яких роз`яснень, а ця виплата ні.
На думку позивача, зазначена премія входить до складу грошового забезпечення військовослужбовця та у разі її призначення є обов`язкова до виплати.
Також позивач зауважує, що апелянт оскаржуючи рішення суду першої інстанції по даній справі в апеляційній скарзі не навів жодного аргументу, окрім відсутності коштів на виплату премій, підтвердив свої дії (бездіяльність) в супереч рішення керівника державного органу - Міністра оборони України, тобто апелянт безпідставно оскаржує рішення суду першої інстанції.
На думку позивача, судом правильно встановлено обставини по даній справи, а судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а вимоги особи, яка подає апеляційну скаргу, до суду апеляційної інстанції є не обґрунтованими та безпідставними.
На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 , проходить військову службу у 173 військовому представництві Міністерства оборони України на посаді начальника групи військового представництва.
Як зазначено відповідачем, особовий склад 173 ВП (військовослужбовці і працівники), відповідно до письмових розпоряджень вищестоящого органу військового управління перебуває на фінансовому забезпеченні в облвійськоматі по виплаті грошового забезпечення військовослужбовцям і заробітної плати працівникам.
27.12.2018 року Міністром оборони України було видано окреме доручення №2704/з/420, згідно якого за підсумками 2018 року відповідно до ст.ст. 15, 23, 27 Дисциплінарного статуту ЗС України та ст. 51 Бюджетного кодексу України дозволено заохотити одноразово премією військовослужбовців в грудні 2018 року апарату Міністерства оборони України та Генерального штабу в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення; у січні 2019 року - установ, які виконують окремі доручення апарату Міністерства оборони та Генерального штабу в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення за грудень 2018 року .
24.01.2019 року на виконання окремого доручення Міністра оборони України від 27.12.2018 року №2704/з/420 по 173 ВП МО України було видано наказ - п. 3 наказу начальника 173 ВП МОУ від 24.01.2019 року № 12, в якому встановлено виплатити грошову премію у розмірі їх місячного грошового забезпечення за грудень 2018 року - начальнику групи майору ОСОБА_1 .
24.01.2019 року зазначений Витяг з наказу начальника 173 ВП МОУ був направлений на адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 для реалізації (вих. № 102 від 24.01.2019 року), де 173 ВП МОУ перебуває на грошовому забезпеченні.
26.11.2019 року ОСОБА_1 звернувся з рапортом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про виплату заборгованості - премії, яку призначено позивачу відповідно до наказу начальника 173 ВП МОУ від 24.01.2019 року №12.
Також, 26.11.2019 року ОСОБА_1 звернувся з рапортом до військового комісара ХОВК про видачу йому довідки встановленого зразка про розмір грошового забезпечення за грудень 2018 року з метою вирішення зазначеного питання в судовому порядку.
Станом на час розгляду справи відповіді позивачем не отримано.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачем доказів скасування вказаного наказу про преміювання позивача від 24.01.2018 р. №12 надано не було, як і доказів того, що відносно позивача було прийнято рішення про позбавлення премії (повністю або частково) із зазначенням конкретних причин, які стали підставою для цього, отже позов підлягає задоволенню.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову з наступних підстав.
Згідно з ч. 5 ст. 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначено Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011), який встановлює єдину систему соціального захисту військовослужбовців, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
За змістом ст.9 Закону №2011 встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається МО України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам унормований Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженою наказом МО України від 11.06.2008 № 260 (далі - Інструкція №260).
За змістом п. 31.1 Інструкції №260 передбачено, що командири (начальники) військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій Збройних Сил України мають право преміювати осіб офіцерського складу, осіб рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, за їх особистий внесок у загальні результати служби. Командир військової частини має право позбавляти військовослужбовців премії повністю або частково.
Відповідно до п. 31.7 Інструкції №260 рішення про виплату премії, зменшення її розміру або позбавлення в повному розмірі оформлюється наказом командира військової частини на підставі поданих за командою в кінці місяця клопотань безпосередніх командирів (начальників) про виплату (позбавлення повністю або частково) премії підлеглим військовослужбовцям. У рапортах з клопотанням про позбавлення премії (повністю або частково) зазначаються конкретні причини, які стали підставою для цього.
Згідно з ч.1 ст.51 Бюджетного кодексу України, керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.
Види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування визначено Законом України “Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України” №551-XIV (далі – Закон №551)
Так, приписами пп. в) п. 27 Закон №551 встановлено, що, до офіцерів застосовуються такі заохочення - нагородження грамотою, цінним подарунком або грошовою премією.
Так, 173 військове представництво Міністерства оборони України має правовий статус - без права юридичної особи, є відокремленим підрозділом (представництвом) Управління військових представництв Міністерства оборони України та безпосередньо виконує його окремі доручення.
Згідно визначеної структури Управління військових представництв Міністерства оборони України перебуває у структурі апарату Міністерства оборони України, відповідно 173 військове представництво Міністерства оборони України перебуває безпосередньо у структурі апарату Міністерства оборони України та виконує його доручення.
За організаційно-штатною структурою 173 військове представництво Міністерства оборони України є окремою військовою установою, начальник якої наділений певними повноваженнями.
У структурі 173 військового представництва Міністерства оборони України відсутній відділ фінансового забезпечення. За розпорядженням начальника Генерального Штабу Збройних Сил України 173 військового представництва Міністерства оборони України встановлено на грошове забезпечення до відділу фінансового забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Правовідносини між 173 військовим представництвом Міністерства оборони України та Харківським обласним військовим комісаріатом ґрунтуються на підставі Інструкції про тимчасовий порядок фінансового планування, фінансування, витрачання та використання коштів за кошторисом Міністерства оборони України від 20.06.2000 року, викладену в Збірнику вказівок № 9 Головного фінансового управління Міністерства оборони України. Відповідно, на начальника 173 військового представництва Міністерства оборони України покладено обов`язок встановлювати вид та розмір передбачених видів грошового забезпечення підпорядкованим йому військовослужбовцям, а на відділ фінансового забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_1 - проводити виплату на підставі зазначених наказів начальника 173 військового представництва Міністерства оборони України.
Враховуючи те, що наказ начальника 173 Військового представництва МО України від 24.01.2019 №12 про виплатиту премії військовослужбовцям за грудень 2018 року у розмірі місячного грошового забезпечення є чинним, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що невиплата премії позивачу за 2018 року є незаконною.
Колегія суддів зазначає, що наказ від 24.01.2019 року № 12 про преміювання не є скасованим. Доказів того, що позивач притягався до адміністративної або до дисциплінарної відповідальності відповідачем не надано, також відсутні накази про зменшення розміру премії на підставі поданих за командою в кінці місяця клопотань безпосередніх командирів (начальників) про виплату (позбавлення повністю або частково) премії позивача, відсутні також рапорти з клопотанням про позбавлення премії (повністю або частково) позивача із зазначенням конкретних причин, які стали підставою для цього.
Посилання відповідача на те, що фінансування виплати грошового забезпечення військовослужбовцям військових представництв проводиться лише в межах щомісячного грошового забезпечення без врахування додаткових заохочувальних виплат, колегія суддів вважає необґрунтованими та зазначає наступне.
Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У справі “Кечко проти України” Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи припинити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п. 23 рішення від 08.11.2005, заява №63134/00).
Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.
У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
З урахуванням викладеного вище, обмежене фінансування не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування премії, що є предметом спору у даній справі.
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 №8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 №5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).
У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.
Тобто, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.
Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 825/874/17.
Проте, відповідачем не надано жодних доказів в підтвердження факту відсутності в бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується Військове представництво 173, коштів на преміювання, і як наслідок не надходження відповідних фінансових асигнувань на рахунки для виплати премії військовослужбовцям у вказаний період.
На підставі аналізу наведених правових положень колегія суддів вважає необґрунтованими посилання на відсутність коштів на виплату премій, оскільки остання, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
Інші доводи апеляційної скарги на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення “Серявін та інші проти України”) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі “Серявін та інші проти України”(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Харківським обласним військовим комісаріатом допущено протиправну бездіяльність щодо не виплати відповідно до п.3 наказу начальника 173 військового представництва Міністерства оборони України від 24.01.2019 року № 12 премії ОСОБА_1 .
Суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано задовольнив адміністративний позов.
Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.02.2020 року по справі № 520/13170/19 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.  
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 07.02.2020 по справі № 520/13170/19 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.О. Кононенко 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	О.І. Сіренко    В.А. Калиновський