Ухвала
іменем України 
22 квітня 2020 року
м. Київ
справа № 264/4109/19
провадження № 51-1910 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 – ОСОБА_5 на вирок Іллічівського районного суду м. Маріуполя             від 25 листопада 2019 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 01 квітня        2020 року,
встановив:
За вироком Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 25 листопада 2019 рокуОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого в силу статті 89 Кримінального кодексу України (далі – КК), засуджено за частиною 1 статті 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі частини 1 статті 71 КК шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироком Жовтневого районного суду           м. Маріуполя від 08 червня 2016 року у виді 40 годин громадських робіт, що згідно  із статтею 72 КК відповідає 5 дням позбавлення волі, ОСОБА_4 за сукупністю вироків остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 5 днів з відбуванням покарання у кримінально-виконавчій установі закритого типу.
Строк покарання ОСОБА_4 ухвалено обчислювати з моменту затримання –                  з 13 травня 2019 року. 
 
Залишено незмінним запобіжний захід — утримання під вартою до набрання вироком законної сили.   
Постановлено стягнути з ОСОБА_4 на користь Маріупольської міської ради кошти в розмірі 6814,06 грн.
Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочину за таких обставин.
12 травня 2019 року о 22:00  ОСОБА_4 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, у квартирі АДРЕСА_2 в ході конфлікту між ним та потерпілою ОСОБА_6 ,  діючи умисно, з метою заподіяння останній тілесних ушкоджень, завдав їй одного удару ножем у ділянку черевної порожнини, чим заподіяв потерпілій тяжких тілесних ушкоджень.
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 01 квітня 2020 року вирок Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 25 листопада 2019 року щодо засудженого               ОСОБА_4 змінено. Виключено з мотивувальної та резолютивної частин вироку посилання при призначенні ОСОБА_4 остаточного покарання на застосування положень частини 1 статті 71 КК за сукупністю вироків. Постановлено вважати ОСОБА_4 засудженим за частиною 1 статті 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з відбуванням покарання у кримінально-виконавчій установі закритого типу.
У решті вирок місцевого суду залишено без зміни.
У касаційній скарзі захисник ставить вимогу про зміну судових рішень щодо засудженого та призначення йому покарання із застосуванням статті 69 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки. Посилається на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість.
Свої вимоги захисник обґрунтовує тим, що засуджений свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав у повному обсязі, щиро розкаявся та вибачився перед потерпілою, активно сприяв розкриттю злочину, раніше в силу статті 89 КК не судимий, має тяжке захворювання легенів, а саме туберкульоз. Вказує, що потерпіла не наполягала на суворій мірі покарання засудженому. Також зазначає, що ОСОБА_4 визнав у повному обсязі заявлений прокурором позов щодо відшкодування витрат на лікування потерпілої.
Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення засудженим ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 121 КК, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі захисником не оспорюються та не заперечуються. 
Доводи захисника про невідповідність призначеного покарання засудженому через суворість та можливість призначення йому покарання із застосуванням статті 69 КК є необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до статті 65 КК при призначенні покарання суд має врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Згідно зі статтею 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, крім випадків засудження за корупційний злочин, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Так, суд першої інстанції, призначаючи засудженому мінімальне покарання в межах санкції частини 1 статті 121 КК, а саме у виді позбавлення волі на строк 5 років, урахував характер і ступінь тяжкості злочину, який відноситься до категорії тяжких,  думку потерпілої, яка не наполягала на суворій мірі покарання, дані про особу засудженого, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності за злочин проти власності, не працює, суспільно корисною працею не займається, за місцем проживання характеризується негативно, зловживає спиртними напоями, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, у тому числі за насилля в сім`ї, у спеціалізованих медичних установах на обліку не перебуває, проте хворіє на туберкульоз легенів, вибачився перед потерпілою. Місцевий суд зважив і на пом`якшуючу покарання обставину – щире каяття, а також на  обтяжуючу покарання обставину – вчинення ним злочину у стані алкогольного сп`яніння.
 
Наведені обставини надали суду першої інстанції підстави для висновку, що саме такий вид покарання засудженому буде достатнім і необхідним для його виправлення й попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. 
Перевіряючи вказаний вирок суду, апеляційний суд додатково зважив на враховані судом першої інстанції обставини, які впливають на визначення міри покарання, а також на можливість зменшення розміру призначеного засудженому покарання шляхом застосування статті 69 КК, на підставах чого вносилася апеляційна скарга захисника.
 
Крім того, суд апеляційної інстанції врахував доводи апеляційної скарги прокурора та виключив з вироку посилання при призначенні засудженому покарання на положення статті 71 КК, оскільки на час постановлення оскаржуваного вироку закінчилися строки давності попереднього обвинувального вироку щодо засудженого.
 
При цьому апеляційний суд не вбачав підстав для пом`якшення засудженому покарання та погодився з висновком суду першої інстанції в частині призначення йому мінімального покарання в межах санкції частини 1 статті 121 КК.
 
Наведені обставини, які слугували підставою для призначення засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, у колегії суддів також не викликають сумнівів, оскільки при співставленні наведених захисником у касаційній скарзі обставин з конкретними обставинами вчинення злочину вбачається, що ці обставини обґрунтовано не давали судам першої та апеляційної інстанцій підстав вважати їх такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого засудженим злочину для призначення йому покарання, нижчого від найнижчої межі.
До того ж, врахуванню підлягають обставини у їх сукупності та не надається перевага одним обставинам над іншими, як про це ставить вимогу захисник.
Відповідно до частини 1 статті 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
 
Враховуючи викладене, підстав вважати, що покарання, призначене засудженому ОСОБА_4 , є явно несправедливим через суворість, немає.
 
Ухвала ж суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статті 419 КК.
Таким чином, Суд дійшов висновку, що з касаційної скарги захисника та наданих до неї судових рішень не вбачається підстав для її задоволення.
Зважаючи на викладене, керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, Суд

постановив:
 
Відмовити захисникузасудженого ОСОБА_4 – ОСОБА_5 у відкритті касаційного провадження за її касаційною скаргою на вирок Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 25 листопада 2019 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 01 квітня 2020 року. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                          ОСОБА_2                            ОСОБА_3