Постанова
Іменем України
 
03 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 688/3024/17
провадження № 61-34986св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 03 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Грох Л. М., Костенка А. М., Ярмолюка О. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення коштів за договором позики.
 
Позовна заява мотивована тим, що 15 травня 2016 року між ним та відповідачем укладений договір позики, згідно з яким останній отримав від нього у борг грошові кошти у сумі 15 000,00 доларів США та зобов`язався їх повернути до кінця 2016 року. У вказаний строк відповідач кошти не повернув.
 
Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 остаточно просив стягнути із 
ОСОБА_2 на свою користь борг у сумі 15 000,00 доларів США, що в еквіваленті становить 405 645,00 грн, 3 % річних від простроченої заборгованості у розмірі 
9 126,99 грн, всього 414 771,99 грн та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн.
 
Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 07 лютого 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення мотивоване тим, що ця розписка не може свідчити про виникнення між сторонами правовідносин щодо укладення договору позики, оскільки не доведено факту передачі грошових коштів, витрачання цих коштів відповідачем на придбання житла, ці обставини не підтверджені іншими належними доказами.
 
Постановою Апеляційного суду Хмельницької області від 03 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 07 лютого 2018 року у частині відмови у позові щодо стягнення боргу та 3 % річних скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 405 645,00 грн боргу за договором позики та 3 % річних у сумі 9 126,99 грн.
 
Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що наявна у позикодавця розписка позичальника є достатнім та допустимим доказом на підтвердження укладення договору позики та його умов, а також факту передачі відповідачу позивачем 15 000,00 доларів США позики, тому ОСОБА_2 зобов`язаний повернути отриманні у борг кошти та сплатити 3 % річних за користування коштами.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У червні 2018 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 03 квітня 2018 року, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що надана ОСОБА_1 розписка не підтверджує факту реальної передачі ним коштів та отримання їх ОСОБА_2 і відповідно існування між сторонами зобов`язань, які витікають із договору позики.
 
У серпні 2018 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу 
ОСОБА_3 , у якому заявник просить вказану касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін.
 
У лютому 2019 року від ОСОБА_3 надійшла заява про призначення справи до розгляду за участю сторін.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою судді Верховного Суду ОСОБА_4 від 12 липня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 16 квітня 2020 року № 1123/0/226-20 призначено повторний автоматичний розподіл судової справи та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу № 688/3024/17(провадження № 61-34986св18) 16 квітня 2020 року призначено судді-доповідачеві Ступак О. В.
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Встановлені судами обставини
 
15 травня 2016 року ОСОБА_2 власноручно написав розписку, згідно з якою він позичив у ОСОБА_1 кошти у сумі 15 000,00 доларів США і зобов`язався їх повернути у строк до кінця 2016 року.
 
Позичені у ОСОБА_1 кошти ОСОБА_5 до цього часу не повернув.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
Згідно з статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
 
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).
 
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
 
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
 
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
 
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
 
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
 
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
 
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
За таких обставин, апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення із 
ОСОБА_2 грошових коштів за договором позики від 15 травня 2016 року у сумі 15 000,00 доларів США та 3 % річних за період із січня по вересень 2017 року у розмірі 9 126,99 грн, оскільки за своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики та підтверджує його укладення, а також засвідчує отримання від кредитора певної грошової суми.
 
Крім того, із матеріалів справи вбачається, що позичальник визнає та погоджується з позовними вимогами та заявою про збільшення і уточнення позовних вимог, що підтверджується заявами ОСОБА_2 , наявними у матеріалах справи 
(т. 1, а. с. 42, 71).
 
Отже, доводи третьої особи, наведені у касаційній скарзі про те, що надана 
ОСОБА_1 розписка не підтверджує факту реальної передачі ним коштів ОСОБА_2 і відповідно існування між сторонами зобов`язань, які витікають із договору позики, є безпідставними, оскільки спростовується матеріалами справи та змістом самої розписки, із якої вбачається, що « Я ( ОСОБА_2 ) позичив у 
ОСОБА_1 гроші у сумі 15 тисяч доларів США налічними для подальшої покупки житла. Гроші зобов`язуюсь повернути до кінця 2016 року. Розписка написана мною власноручно в чому розписуюсь».
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, 
№ 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).
 
При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
 
Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушені норми матеріального та процесуального права, тому суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення залишенню без змін.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Щодо заяв про призначення справи до розгляду та проведення розгляду справи за участі сторін
 
У своїй касаційній скарзі та заяві  ОСОБА_3 просила призначити справу до розгляду та проводи її розгляд за участю сторін.
 
Підстав для задоволення таких заяв відсутні, виходячи з наступного.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. Абзац другий частини першої статті 402 ЦПК України визначає, що у разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.
 
Відповідно до частини першої, другої третьої та п`ятої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. У попередньому судовому засіданні суддя-доповідач доповідає колегії суддів про проведення підготовчої дії та обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. Суд касаційної інстанції призначає справу до судового розгляду за відсутності підстав, встановлених частинами третьою, четвертою цієї статті. Справа призначається до судового розгляду, якщо хоча б один суддя із складу суду дійшов такого висновку. Про призначення справи до судового розгляду постановляється ухвала, яка підписується всім складом суду.
 
Разом із тим як зазначено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
З огляду на відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, та того, що жоден із суддів Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду не дійшов висновку про призначення справи до судового розгляду, вказані заяви не підлягають задоволенню.
 
Керуючись статтями 7, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
У задоволенні заяв ОСОБА_3 про призначення справи до розгляду та проведення розгляду справи за участю сторін відмовити.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 03 квітня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                                        О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик