Постанова 
Іменем України
 
06 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 478/1995/18
провадження № 61-15200св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю.,                 Карпенко С .О., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи: державний нотаріус Казанківської державної нотаріальної контори Миколаївської області Міщенко Наталя Володимирівна, ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 09 квітня 2019 року в складі судді Сябренко І. П. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 11 липня 2019 року в складі колегії суддів: Данилової О. О.,                          Коломієць В. В., Шаманської Н. О., 
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                          ОСОБА_2 , який в ході розгляду справи уточнив, та остаточно просив:
-          встановити факт постійного проживання разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 на момент його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
-          визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом Серії ННА №№ 945502,945503, видані  ОСОБА_2 на земельні ділянки.
Позов мотивований тим, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Миколаївка Казанківського району Миколаївської області помер його батько                                ОСОБА_4 , внаслідок чого відкрилась спадщина на дві земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 9,8009 га, та 9,8018 га, які розташовані на території Миколаївської сільської ради Казанківського району Миколаївської області.
Спадкоємцями першої черги за законом є діти померлого: він ( ОСОБА_1 ), його сестра ОСОБА_2 та брат ОСОБА_3 . 
Відповідач ОСОБА_2 пообіцяла самостійно оформити спадщину після смерті їхнього батька на всіх трьох спадкоємців, у зв`язку з чим він у передбачений законом строк не звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.
У лютому 2018 року відповідач отримала на своє ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом на все спадкове майно, приховавши наявність інших спадкоємців.
Посилаючись на те, що на час смерті батька він фактично (без реєстрації) проживав з ним з серпня 2015 року та є таким, що прийняв спадщину,                     ОСОБА_1 просив задовольнити позовні вимоги. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 09 квітня 2019 року позов задоволено частково. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 у                                                                 АДРЕСА_1 у період з 01 серпня 2015 року по день відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнано свідоцтво про право на спадщину за законом від 06 лютого 2018 року, видане ОСОБА_2 , як спадкоємцю майна ОСОБА_4 , посвідчене державним нотаріусом Єланецької державної нотаріальної контори Миколаївської області Макушевим С. П., який вчиняв нотаріальні дії в порядку заміщення державного нотаріуса Казанківської державної нотаріальної контори Миколаївської області, та зареєстроване в реєстрі за № 16, недійсним в частині зазначення у складі спадщини, на яке видане свідоцтво, 1/2 частини земельної ділянки, площею 9,8018 га, згідно із витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-4804105092017, виданого 17 листопада 2017 року, кадастровий номер 4823683900:07:000:0109, розташованої на території Миколаївської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, що належала спадкодавцю ОСОБА_4 на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІV-МК №042137, виданого 02 січня 2001 року Миколаївською сільською радою Казанківського району Миколаївської області, зареєстрованому в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 145 , згідно з яким площа спадкової земельної ділянки становила 9,8018 га. Визнано свідоцтво про право на спадщину за законом від 06 лютого 2018 року, видане ОСОБА_2 , як спадкоємцю майна   ОСОБА_4 , посвідчене державним нотаріусом Єланецької державної нотаріальної контори Миколаївської області Макушевим С.П., який вчиняв нотаріальні дії в порядку заміщення державного нотаріуса Казанківської державної нотаріальної контори Миколаївської області, та зареєстроване в реєстрі за №17, недійсним в частині зазначення у складі спадщини, на яке видане свідоцтво, 1/2 частини земельної ділянки, площею 9,8009 га, згідно із витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-4804079472017, виданого 13 листопада 2017 року, кадастровий номер 4823683900:07:000:0054, розташованої на території Миколаївської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, що належала спадкодавцю ОСОБА_4 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії   ЯК № 266860 , виданого 21 листопада 2011 року Казанківською районною державною адміністрацією Миколаївської області на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 березня 2009 року за реєстровим №396, зареєстрованому в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 482360001000231, згідно з яким площа спадкової земельної ділянки становила 9,8009 га. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Суд  першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з доведеності ОСОБА_1 факту його постійного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_4 станом на ІНФОРМАЦІЯ_1. Оскільки встановлення вказаного факту свідчить про виникнення у позивача права на спадкування майна після смерті батька, суд першої інстанцій дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання недійсними свідоцтв про право на спадкування за законом, виданих відповідачу ОСОБА_2 в частині визначення її частки в складі спадщини. 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 11 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 09 квітня 2019 року залишено без змін.
 
Апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.
 
Короткий зміст вимог касаційної скаргита узагальнення її доводів
 
У серпні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що досліджений судами попередніх інстанцій акт про встановлення факту постійного проживання громадян, складений депутатом Казанківської селищної ради, є неналежним та недопустимим доказом. Суди не взяли до уваги, що обов`язковою умовою для встановлення факту спільного проживання є ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, участь у витратах на утримання житла тощо, а періодичне проживання позивача у батька не можна вважати спільним проживанням. 
 
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу та узагальнення його доводів
 
У вересні 2019 року ОСОБА_1 подав до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Відзив мотивований тим, що допитані у справі свідки підтвердили факт постійного проживання позивача разом із спадкодавцем з серпня 2015 року, а посилання відповідача на те, що вказані свідки дали неправдиву інформацію або не могли об`єктивно давати покази щодо постійного проживання відповідача разом з батьком є виключно суб`єктивним твердженням ОСОБА_2 .
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 серпня 2019 року відкрито провадження у справі та витребувано її з суду першої інстанції. 
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У серпні 2019 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Миколаївка Казанківського району Миколаївської області помер ОСОБА_4 , який був батьком                                          ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . 
 
Після його смерті відкрилась спадщина на земельні ділянки, що розташовані в межах території Миколаївської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, надані для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з кадастровими номерами 4823683900:07:000:0109, 4823683900:07:000:0054.
 
ОСОБА_4 на час смерті проживав та був зареєстрований по                                          АДРЕСА_1 . 
 
Син померлого - позивач ОСОБА_1 з 2002 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
 
14 грудня 2017 року дочка померлого ОСОБА_4 - ОСОБА_2 звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька і                             06 лютого 2018 року державним нотаріусом Єланецької державної нотаріальної контори Миколаївської області Макушевим С. П., який вчиняв нотаріальні дії в порядку заміщення державного нотаріуса Казанківської державної нотаріальної контори Миколаївської області, їй видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 16, та свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за                                        № 17, згідно яких ОСОБА_2 успадкувала після смерті ОСОБА_4 дві земельні ділянки, що розташовані в межах території Миколаївської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, надані для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з кадастровим номером - 4823683900:07:000:0109 та кадастровим номером - 4823683900:07:000:0054.
 
Постановою державного нотаріуса Першої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області в порядку заміщення державного нотаріуса Казанківської державної нотаріальної контори Миколаївської області Міщенко Н. В. від 27 лютого 2019 року                                                        ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на майно, що належало ОСОБА_4 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з не підтвердженням факту сумісного проживання разом зі спадкодавцем на день смерті останнього та у зв`язку з тим, що спадкове майно перейшло у власність іншій особі у встановленому законом порядку.
 
Депутатом Казанківської селищної ради Сідоровим І. Г. в присутності свідків складений акт, відповідно до якого ОСОБА_1 , який зареєстрований по                     АДРЕСА_2 , фактично з серпня 2015 року проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
 
Відповідно до статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
 
На підставі частини третьої статті 1268 України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статті 1270 ЦК, він не заявив про відмову від неї.
 
Аналогічну норму містить пункт 3.21. глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок). 
 
Згідно пункту 3.22. глави 10 розділу ІІ Порядку у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.
 
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного  проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в  порядку,  установленому цивільним  законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі  свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
 
Положеннями частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,                         ОСОБА_10 та ОСОБА_11 пояснили, що вони проживають в селі Миколаївка, по сусідству з будинком батька позивача. Вказували, що спочатку ОСОБА_1 приїздив та відвідував батька, а в серпні 2015 року переїхав та почав проживати разом з ним, допомагав по господарству та доглядав останнього, який на той час тяжко хворів, а після його смерті залишився і надалі проживати у батьківському будинку. 
 
Свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_12 в судовому засіданні підтвердили факт спільного проживання ОСОБА_1 з батьком ОСОБА_4 на час його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Врахувавши вимоги вказаних норм права та надавши належну правову оцінку в сукупності з доказами, які містяться в матеріалах справи, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність позивачем ОСОБА_1 факту постійного проживання із спадкодавцем ОСОБА_4 станом на день його смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).
 
Оскільки встановлення судом вказаного факту свідчить про виникнення у ОСОБА_1 права на спадкування майна після смерті його батька                        ОСОБА_4 , суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання частково недійсними свідоцтв про права на спадкування за законом, виданих відповідачу ОСОБА_2 без врахування права на спадкування позивача. 
 
Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
 
Статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір          місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.
 
Таким чином, правильним є висновок судів попередніх інстанцій про те, що відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом.
 
З урахуванням того, що доводи касаційної скарги, є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку, вони є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
 
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження судів попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті                                 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті                                    6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня                       2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 09 квітня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 11 липня                    2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді :	В. С. Жданова  	
 	С. Ю. Бурлаков   С. О. Карпенко