ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5574/20 Справа № 183/6832/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сорока О. В. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Пищиди М.М.
 
суддів – Ткаченко І.Ю., Каратаєвої Л.О.
 
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” на заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2019 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-
                                В С Т А Н О В И Л А:
       У листопаді 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
       В обґрунтування позовних вимог зазначив, що згідно договору б/н від 25 лютого 2009 року, відповідач отримав кредит у розмірі 13 300,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти. 
       Щодо зміни кредитного ліміту банк керувався Умовами та Правилами надання банківських послуг, де зазначено, що Клієнт надає згоду про встановлення кредитного ліміту за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття розміру кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до Умов та Правил банківських послуг. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою, що затверджені наказом, та Тарифами Банку, які викладені на офіційному сайті позивача складає між ним та Банком відповідний договір. 
       При укладенні договору сторони керувалися ч.1 ст. 634 ЦК України і укладений між ними договір є договором приєднання, друга сторона не може пропонувати свої умови договору.
       Нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється у розмірі, встановленому «Тарифами Банку», які теж викладені на офіційному банківському сайті, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п.5.5 «Правил користування платіжною картою».
       Позивач зазначає, що зі своєї сторони виконав умови кредитного договору, надав відповідачеві кредитні кошти у зазначеному вище розмірі, позичальник зобов`язався погашати заборгованість по кредиту, відсоткам за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісію на умовах, передбачених договором, слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту.
       Відповідач взяті на себе зобов`язання з повернення кредиту у встановлений строк не виконував, у зв`язку з чим, станом на 31 серпня 2018 року, виникла заборгованість у розмірі 225 233,35 грн.
       Заборгованість до стягнення - 116 249,81 грн, яка складається із: 9758,91 грн. - заборгованості за кредитом, 106 490,90 грн - заборгованості за відсотками за користування кредитом за період з 25 лютого 2009 року по 31 жовтня 2017 року.
       Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 116 249,81 грн та судові витрати (а.с.2-4).
Заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 25.02.2009 року, станом на 31 серпня 2018 року, у розмірі 9 758, 91 грн. 
В іншій частині позову відмовлено.
Вирішено питання щодо судового збору (а.с.36-41).
Не погодившись з вказаним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог щодо стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким вказані вимоги задовольнити в повному обсязі. 
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що при винесенні рішення судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права.
Зазначає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості про процентам за користування кредитом (а.с.50-56).
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України).
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” на заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2019 року , підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.
       Судом першої інстанції встановлено, що згідно договору б/н від 25 лютого 2009 року, відповідач отримав кредит у розмірі 13 300,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти. 
        ОСОБА_1 не виконав взятих на себе зобов`язань по кредитному договору.
       До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.
       Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість за вказаним кредитним договором, станом на 31 серпня 2018 року, виникла заборгованість у розмірі 225 233,35 грн.
       Заборгованість до стягнення - 116 249,81 грн, яка складається із: 9758,91 грн. - заборгованості за кредитом, 106 490,90 грн - заборгованості за відсотками за користування кредитом за період з 25 лютого 2009 року по 31 жовтня 2017 року.
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості, оскільки у анкеті-заяві відсутня домовленість сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами.
       Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.
       Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
       За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
       Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
       У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит.
       Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
       Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
       Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
       За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
       У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
       Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
       Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
       Як вбачається з матеріалів справи, 25 лютого 2009 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір. Відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 13 300,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти. 
       Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що у анкеті-заяві зазначено: вид картки: 545708292; Валюта: гривня; Вид кредитного ліміту: фінансовий; Кредитний ліміт: 250 грн; Базова процентна ставка 30% з розрахунку 360 днів на рік. Строк дії кредитного ліміту: відповідає строку дії картки. 
       Тобто, із зазначеної анкети-заяви, яка підписана відповідачем, вбачається, що сторони погодили розмір процентів за користування кредитом, однак місцевий суд прийшов до безпідставного висновку про відсутність підстав для стягнення відповідних платежів з відповідача.
       Згідно розрахунку, наданого банком, який не спростовувався відповідачем, заборгованість по процентам за користування кредитом, за період з 25 лютого 2009 року по 31 жовтня 2017 року, становить 106 490,90 грн.
       Частиною 3 ст. 1056 -1 ЦК України в редакції Закону України від 12 грудня 2008 року N 661-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку" визначено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
       Розмір процентної ставки за користування кредитом у розмірі 30% річних сторонами погоджено, про що свідчить підписана відповідачем анкета-заява. 
       Однак, заява позичальника не містить умов сплати процентів за несвоєчасне виконання зобов`язань у підвищеному розмірі.
       Із розрахунку заборгованості, наданої банком, вбачається, що проценти на поточну заборгованість нараховані, за період з 25 лютого 2009 року по 29 серпня 2014 року у розмірі 30%, що обумовлено договором між сторонами та не перевищує обумовлений відсоток. З 01 вересня 2014 року по 31 жовтня 2017 року ставка зросла до 34,8%, 43,2%, що є більше від обумовленої договором процентної ставки.
       Відповідно до частини першої статті 1056-1 ЦК України,в редакції чинній на час підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.
       Згідно частини 3 цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
       У частині 4 указаної статті передбачено, що у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. 
       Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. 
       У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.
       З огляду на вищенаведене, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.
       Таку правову позицію висловили Верховний Суд України у справі №6-1374цс17 від 11.10.2017 року та Верховний Суд у справі №342/180/17 від 03 липня 2019 року.
       Між тим, матеріали справи не містять навіть посилання на тип процентної ставки, застосованої Банком, позивачем не надано доказів узгодження сторонами змінюваної процентної ставки, порядку та періодичності її зміни, порядку розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу, інших вимог, передбачених законом для застосування змінюваної процентної ставки.
       Банк не надав суду жодного належного доказу узгодження сторонами процентної ставки на рівні 34,8%, 43,2% річних та підстав її підвищення, також не надано жодного доказу сповіщення відповідача про збільшення процентної ставки, що є прямим порушенням вимог ст.1056-1 ЦК України.
       Зміна розміру фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку позивачем з 01 вересня 2014 року - у розмірі 34,8%, 43,2% на прострочену заборгованість є нікчемною, оскільки докази того, що збільшення розміру процентної ставки погоджено із відповідачем відсутні.
       З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність дій банку з приводу нарахування відповідачу збільшеної відсоткової ставки, неузгодженої належним чином.
        Заборгованість за процентами за період з 25 лютого 2009 року по 29 серпня 2014 року (до неправомірного підвищення процентної ставки) становила – 233, 21 грн, тому саме ця сума процентів за користування кредитом підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
       Отже, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції слід скасувати в частині відмови в стягненні заборгованості по процентах за користування кредитом та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь банку заборгованості по процентах за користування кредитом, за період з 25 лютого 2009 року по 29 серпня 2014 року у розмірі 233, 21 грн. У задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом за період з 01 вересня 2014 року по 31 жовтня 2017 року слід відмовити. 
       На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:
       Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» — задовольнити частково.
       Заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2019 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом —скасувати.
       Позовні вимоги акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом — задовольнити частково.
       Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість по процентах за користування кредитом, за період з 25 лютого 2009 року по 29 серпня 2014 року у розмірі 233, 21 грн. 
       У задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом за період з 01 вересня 2014 року по 31 жовтня 2017 року — відмовити.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.
       Судді: