УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 523/14883/18
Провадження № 22-ц/4820/480/20
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

12 березня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії
суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Купельського А.В., Янчук Т.О.,
       секретар        судового засідання        Журбіцький В.О.,
       з участю        представника позивача         ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа – Головне управління Національної поліції в Одеській області, про усунення перешкод у спілкуванні, вихованні, забезпеченні та проживанні з дітьми за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 21 листопада 2019 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа – Головне управління Національної поліції в Одеській області (далі – ГУНП в Одеській області), про усунення перешкод у спілкуванні, вихованні, забезпеченні та проживанні з дітьми.
ОСОБА_2 зазначив, що він проживав з ОСОБА_3 у фактичних шлюбних відносинах, від яких у них народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У 2017 році ОСОБА_3 разом із дітьми залишила місце постійного проживання – будинок по АДРЕСА_1 , та виїхала з ними до Одеської області. На теперішній час позивачу не відоме місце проживання та перебування дітей, однак, вони у телефонній розмові висловили бажання повернутися додому.
За таких обставин ОСОБА_2 просив суд: зобов`язати ГУНП в Одеській області повідомити його про місце знаходження ОСОБА_3 та дітей; зобов`язати ОСОБА_3 не чинити перешкоди у його спілкуванні з дітьми телефоном, на побаченні у в`язниці та після його звільнення з в`язниці, а також у проживанні дітей з ним у будинку за місцем реєстрації, у забезпеченні та вихованні дітей.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 21 листопада 2019 року позов задоволено частково.
Зобов`язано ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_2 у спілкуванні з дітьми, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , телефоном.
Суд виходив з того, що ОСОБА_2 має право на спілкування з дітьми телефоном, а у справі відсутні докази про те, що таке спілкування суперечить інтересам дітей. Вимоги щодо спілкування ОСОБА_2 з дітьми на побаченні у в`язниці та після звільнення його з місць позбавлення волі, щодо проживання дітей з позивачем у його будинку за місцем реєстрації не підлягають задоволенню, оскільки ці вимоги стосуються подій на майбутнє та не вирішують питання захисту порушеного права. ГУНП в Одеській області не є відповідачем у справі, а тому вимоги до нього не підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та направити справу на розгляд до суду першої інстанції за місцем відбуття ним покарання посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд розглянув справу за відсутності позивача, який не був повідомлений належним чином про дату, час і місце судового засідання, а ухвалення судом незаконного рішення призвело до порушення прав позивача та його дітей.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_3 , ГУНП в Одеській області та Виконавчий комітет Кам`янець-Подільської міської ради Хмельницької області , що приймає участь у справі як орган опіки та піклування, не подали відзив на апеляційну скаргу.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.
Відповідно до п.п. 3, 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою; суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Заслухавши учасника судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Суд першої інстанції не дотримався положень ст.ст. 19, 128, 130, 211, 223, 274 ЦПК України.
У зв`язку з порушенням судом норм процесуального права рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

Сторони проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою, вони мають малолітніх дітей: дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
ОСОБА_2 засуджений до довічного позбавлення волі та відбуває покарання у Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1)» з 12 жовтня 2016 року. 
ОСОБА_3 проживала з дітьми у будинку по АДРЕСА_1 . В подальшому вони залишили цей будинок і переїхали на постійне місце проживання до Одеської області.
На теперішній час ОСОБА_3 приховує своє та дітей місце проживання посилаючись на погрози з боку ОСОБА_2 .
Згідно висновку органу опіки та піклування про розв`язання спору між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 щодо участі одного з батьків у вихованні дітей і проживання малолітніх дітей від 5 березня 2020 року №164 (а.с. 115), виходячи з інтересів дітей, обставин цієї справи та враховуючи те, що вимоги батька, ОСОБА_2 , щодо спілкування з дітьми та побачень у в`язниці, а також проживання з ним після звільнення за місцем їхньої реєстрації по АДРЕСА_1 , стосуються подій на майбутнє, доцільно усунути перешкоди щодо спілкування ОСОБА_2 з дітьми, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , за умови проведення заходів щодо психологічної адаптації дітей до зустрічей з батьком, спілкування проводити за домовленістю з матір`ю, ОСОБА_3 ; проживання з батьком – за їхнім бажанням після досягнення 14-річного віку, у разі звільнення.

а) щодо неналежного повідомлення позивача про судовий розгляд справи

Застосовані норми права

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року передбачено, що кожен має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства належить змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
В силу ч. 1 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом. 
Із положень ч. 2 ст. 211 ЦПК України слідує, що учасники справи повідомляються про місце, дату і час судового засідання судом.
Порядок повідомлення учасників справи про дату, час і місце розгляду судового засідання встановлений ст.ст. 128-130 ЦПК України, відповідно до яких судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. Судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку. Якщо учасник справи перебуває під вартою або відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, тримання у дисциплінарному батальйоні військовослужбовців, обмеження волі, арешту, повістка та інші судові документи вручаються йому під розписку адміністрацією місця утримання учасника справи, яка негайно надсилає розписку та письмові пояснення цього учасника справи до суду.
Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, якщо його не було належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, перешкоджає розгляду справи по суті (ч. 1 ст. 223 ЦПК України).
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку у випадку неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.
Як передбачено ч. 5 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Повідомлення про судове засідання відноситься до елементу змагальності сторін та є обов`язком суду, натомість, неповідомлення судом учасників справи про дату, час і місце судового засідання є порушенням їх права на справедливий суд.
Аналіз норм ст. 223 ЦПК України дає підстави для висновку, що: неявка в судове засідання позивача, якого не було належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, є безумовною підставою для відкладення судом розгляду справи; за умови належного оповіщення позивача про час і місце судового розгляду його перша неявка в судове засідання, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, також тягне за собою відкладення розгляду справи; у разі повторної неявки цього позивача в судове засідання позовна заява залишається без розгляду.
Отже, неявка позивача в судове засідання, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, унеможливлює вирішення позову по суті вимог.
Матеріали справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_2 був повідомлений належним чином про дату, час і місце судового засідання, що відбулося 21 листопада 2019 року, натомість, суд першої інстанції розглянув справу по суті заявлених вимог у його відсутність.
В силу п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України вказане порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового судового рішення.

б) щодо порядку розгляду справи

Застосовані норми права

Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду:  малозначних справ;  справ, що виникають з трудових відносин;  справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд;  справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
З агальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
За змістом п. 2 ч. 6 ст. 19 СК України (в редакції на час розгляду справи) малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, зокрема, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Між сторонами виник спір із сімейних відносин.
Цей спір не відноситься до спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя, внаслідок чого він мав бути розглянутий судом у порядку загального позовного провадження, натомість, всупереч положень ч. 4 ст. 19, ч. 4 ст. 274 ЦПК України суд першої інстанції розглянув спір у порядку спрощеного позовного провадження.
Недотримання судом указаних норм процесуального права є безумовною підставою для скасування судового рішення (п. 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України).

в) щодо вирішення спору по суті

Застосовані норми права

Відповідно до пп. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Україною 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі – Конвенція про права дитини), яка в силу положень ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. 
Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (п. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини).
Статтею 7 СК України визначено загальні засади регулювання сімейних відносин.
За змістом цієї норми дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частини 7, 8).
Відповідно до ст. 11 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ «Про охорону дитинства» (далі – Закон №2402-ІІІ) сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.  Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (ч.ч. 1, 2 ст. 15 Закону №2402-ІІІ).
Згідно з ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Із положень ст. 153 СК України слідує, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
В силу ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Як передбачено ч.ч. 1, 2, 3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. 
В силу ч.ч. 1, 2 ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.
С уд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.  
Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань щодо виховання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі –ЄСПЛ), у тому числі шляхом застосування ст. 8 Конвенції про захист прав людини.
Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.
Так, рішенням у справі «М.С. v. Ukraine» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.
При цьому ЄСПЛ зазначав, що наразі існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення (Neulingerand Shuruk v. Switzerland, заява № 41615/07, п. 135, ECHR 2010).
ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Hunt v. Ukraine, заява №31111/04, п. 54, ECHR, 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Mamchur v. Ukraine, заява №10383/09, п. 100, ECHR, 16 липня 2015 року).
Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на спілкування з ними та підтримання з батьками регулярних особистих стосунків. У свою чергу, батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджає нормальному вихованню та розвитку дитини. Право одного з батьків на спілкування з дитиною може бути обмежене тільки інтересами дитини та/або правами іншого з батьків.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 чинить перешкоди ОСОБА_2 у спілкуванні з малолітніми дітьми, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , разом із тим, у справі відсутні дані про те, що таке спілкування суперечить інтересам дітей.
Встановивши ці обставини, а також врахувавши, що ОСОБА_2 відбуває покарання у місцях позбавлення волі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність захисту порушених батьківських прав позивача шляхом визначення способу спілкування ОСОБА_2 з дітьми за допомогою телефонного зв`язку.
Зібрані докази не дають підстави для висновку, що побачення ОСОБА_2 з дітьми у в`язниці, враховуючи їх вік і психологічну адаптацію до таких зустрічей, буде відповідати найкращим інтересам дітей, а тому суд першої інстанції правомірно виходив з того, що в цій частині позов не підлягає задоволенню.
Також є правильним висновок суду про відмову в позові ОСОБА_2 щодо проживання дітей з ним у його будинку за місцем реєстрації після звільнення з місць позбавлення волі, оскільки ці вимоги стосуються подій на майбутнє та не вирішують питання захисту порушеного права позивача.
Отже, встановлений судом першої інстанції порядок спілкування батька з дітьми є обґрунтованим і справедливим, а при вирішенні спору судом дотримано розумний баланс між захистом порушеного права позивача та дотриманням інтересів дітей.
У разі зміни обставин, які характеризують спірні правовідносини, ОСОБА_2 не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про зміну способу його участі у вихованні дітей і спілкуванні з ними. 
Посилання ОСОБА_2 на неправильність рішення суду в цій частині суперечать фактичним обставинам справи та вимогам закону.

г) щодо вимог, заявлених до ГУНП в Одеській області

Застосовані норми права

Відповідно до ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Згідно з ч. 1 ст. 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

За правовим визначенням відповідачем є особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
Визначення кола відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача, а встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Цивільний процесуальний закон покладає саме на позивача обов`язок визначати відповідача у справі.
У свою чергу, в розумінні процесуального закону треті особи мають лише правову заінтересованість у справі, оскільки рішення суду може вплинути на їх права або обов`язки щодо однієї із сторін. При цьому треті особи, які вступили у справу на стороні відповідача, не можуть відповідати за заявленими вимогами.
Суд першої інстанції залучив ГУНП в Одеській області до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.
Оскільки ГУНП в Одеській області як третя особа не може відповідати за заявленими позовними вимогами, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позов ОСОБА_2 в частині вимог про зобов`язання повідомити місцезнаходження відповідача та дітей не може бути задоволений. 

3.Висновки суду апеляційної інстанції

Всупереч вимог процесуального закону суд першої інстанції розглянув справу за відсутності позивача ОСОБА_2 , який не був повідомлений належним чином про дату, час і місце судового засідання, крім того, суд розглянув справу в порядку спрощеного провадження, хоча судовий розгляд мав бути проведений у порядку загального позовного провадження.
За таких обставин ухвалене ним рішення не може залишатися в силі.
Разом із тим, суд першої інстанції правомірно встановив способи участі ОСОБА_2 у вихованні дітей і спілкуванні з ними, а також обґрунтовано визначив спосіб захисту порушених батьківських прав позивача, тому в цій частині висновки суду ґрунтується на фактичних обставинах справи та відповідають вимогам закону.
Також є правильним висновок суду щодо безпідставності вимог ОСОБА_2 до ГУНП в Одеській області. 

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 21 листопада 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов задовольнити частково.
Зобов`язати  ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_2 перешкоди у спілкуванні з дітьми: дочкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - за допомогою телефонного зв`язку без будь-яких обмежень у часі.
В решті позову відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 березня 2020 року.

Судді:        О.І. Ярмолюк

       А.В. Купельський

       Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції – Швець О.Д.
Доповідач – Ярмолюк О.І.                                                        Категорія 48