П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

25 березня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 540/2673/19	
Головуючий в 1 інстанції: Попов В.Ф.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі: 
Головуючого:          Градовського Ю.М.
суддів:          Крусяна А.В.,
          Яковлєва О.В.
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу  Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 3 січня 2020р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:
У грудні 2019р. ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до ГУ ПФУ в Херсонській області, в якому просила:
- визнати протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Херсонській області, яка полягає у невиплаті пенсії за період з червня 2016р. по вересень 2017р. та з 1.06.2018р. по 31.08.2018р.;
- зобов`язати виплатити заборгованість по пенсії за вказаний період;
- допустити негайне виконання рішення у межах суми стягнення за один місяць;
- зобов`язати подати звіт про виконання судового рішення у місячний строк з дати набрання рішення законної сили.
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що вона є внутрішньо переміщеною особою з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції.
18.10.2019р. вона звернулась із заявою до ГУ ПФУ в Херсонській області про виплату пенсії за період з червня 2016р. по вересень 2017р. та роз`яснення причин виникнення боргу. У листопаді 209р. УПФ своїм листом за №741/К-99-1 повідомило ОСОБА_1 , що вона дійсно перебуває на обліку ПФУ в Херсонській області з 1.10.2017р. та з цієї дати їй призначено пенсію. Проте, у червні 2018р. управлінням отримано рекомендації Міністерства фінансів України про зупинення або припинення виплат пенсії через тривалу (понад 60 днів відсутність) за фактичним місцем проживання. У зв`язку із чим, з 1.06.2018р. виплати пенсії ОСОБА_1 було призупинено до з`ясування її фактичного місця проживання.
Позивачка вважає, що бездіяльність УПФ є противоправною та такою, що грубо порушує її конституційне право на пенсійне забезпечення, у зв`язку із чим завернулась в суд із відповідним позовом.
Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 3 січня 2020р. адміністративний позов задоволено у повному обсязі.
Визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Херсонській області, яка полягає у невиплаті пенсії ОСОБА_1 за період з 1.06.2016р. по 30.09.2017р. та з 1.06.2018р. по 31.08.2018р.
Зобов`язано ГУ ПФУ в Херсонській області виплатити заборгованість по пенсії ОСОБА_1 за період з 1.06.2016р. по 30.09.2017р. та з 1.06.2018р. по 31.08.2018р.
В апеляційній скарзі ГУ ПФУ в Херсонській області, посилаючись на порушення норм права, просить рішення суду скасувати та прийняти у справі нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.
Судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.
Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що право на пенсійне забезпечення гарантується законами України та Конституцією України, відповідно до якої громадяни мають право на соціальний захист, а тому пенсійний орган зупиняючи та не виплачуючи пенсію позивачці з формальних підстав допустив протиправну бездіяльність, чим порушив права позивачки.  
Вирішуючи спір судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що у відповідності до довідки УПСЗН Дніпровської районної у м.Херсоні ради за №0000357612 від 3.11.2017р. ОСОБА_1 взято на облік як внутрішньо переміщену особу, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_2 .
З 1.10.2017р. ОСОБА_1 отримує пенсію та перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Херсонській області.
З метою отримання інформації щодо пенсійного забезпечення та заборгованості по пенсійній виплаті, ОСОБА_1 звернулась із відповідною заявою до ГУ ПФУ в Херсонській області.
Так, пенсійний орган своїм листом за №741/К-99-1 від 13.11.2019р. повідомив ОСОБА_1 про те, що «вона з 1.10.2017р. перебуває на обліку в Херсонському сервісному центрі ГУ ПФУ в Херсонській області як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, та отримує пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". До цього часу, заявниця отримувала пенсію в Центральному ОУПФ України в м.Маріуполі Донецької області. За попереднім місцем  проживання пенсія виплачена по 31.05.2016р..
Питання виплати пенсії вирішувалось на засіданні Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам при управлінні праці та соціального захисту населення Дніпровської районної у м.Херсоні ради (надалі - Комісія).
Рішенням Комісії за №65 від 24.10.2017р. гр. ОСОБА_1 призначено соціальну виплату внутрішньо переміщеній особі з 1.10.2017р.. Виплату пенсії було призупинено з 1.06.2018р. до з`ясування фактичного місця проживання та чинності дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. 
Рішенням Комісії за №105 від 14.08.2018р. гр. ОСОБА_1 призначено соціальну виплату внутрішньо переміщеній особі з 1.06.2018. З вересня 2018р. пенсія нараховується у поточному режимі. 
Крім того, рішенням Комісії за №42 від 15.10.2019р. ОСОБА_1 призначено соціальну виплату внутрішньо переміщеній особі за період з 1.06.2016р. по 30.09.2017р.. Виплата пенсій внутрішньо переміщеним особам здійснюється з урахуванням змін, внесених постановою КМУ від 21.08.2019 № 788 "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України" до постанови КМУ від 5.11.2014р. №637 "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", яка набрала чинності 21.08.2019р.. Пунктом 1 Постанови №637 визначено, що суми пенсій, які не виплачено за період до місяця їх відновлення, обліковуються в органі, що здійснює пенсійні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного КМУ.
Оскільки на теперішній час, порядок не прийнято, ГУ ПФУ в Херсонській області направлено клопотання до Пенсійного фонду України щодо розгляду питання виплати пенсії за періоди з 1.06.2016р. по 30.09.2017р. та 1.06.2019р. по 31.08.2019р.».
Отже, позивачці у період з 1.06.2016р. по 30.09.2017р. та 1.06.2018р. по 31.08.2018р. виплата пенсії не здійснювалась, у зв`язку із чим позивачка звернулась в суд із даним позовом.
Перевіряючи правомірність дій головного управління щодо невиплати позивачу пенсії у спірні періоди, з урахуванням підстав, за якими позивачка пов`язує їх протиправнсть, судова колегія виходить з наступного.
Згідно до положень ч.2 ст.19 Конституції України, п.1 ч.3 ст.2 та ч.1 ст.7 КАС України, суд при вирішенні справи має керуватися принципом законності, відповідно до якого має перевіряти чи діяли органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи лише на підставі закону в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Приписами ч.3 ст.4 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Згідно до ст.5 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.
Отже, нормативно-правовим актом, яким, зокрема, визначено підстави припинення пенсійних виплат, є ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Інші нормативно-правові акти, у сфері правовідносин врегульованих ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", можуть застосовуватися за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.
Питання виплати пенсій врегульовані ст.47 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.
Згідно ч.1 ст.49 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; (положення п.2 ч.1 ст. 49 визнано такими, що не відповідають  Конституції України  (є неконституційними), згідно з  Рішенням Конституційного Суду України від 7  жовтня 2009р. №25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.
Зазначений перелік підстав для припинення виплати пенсії розширеному тлумаченню не підлягає.
Крім того, відповідно до ч.2  ст.2 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні"  реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених  Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що виплата пенсії позивачці припинена не з підстав, передбачених ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а тому пенсійний орган неправомірно припинив виплату пенсії позивачці.
Що стосується посилань апелянта на неприйняття КМУ на виконання п.1 Постанови №637 окремого порядку виплат сум пенсій внутрішньо переміщеним особам, то судова колегія вважає їх необґрунтованими, оскільки за змістом конституційних норм (ст.113, 116, 117 Конституції України), КМУ не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.
Так, Конституційний Суд України у своїх рішеннях за №20-рп/2011 від 26 грудня 2011р. та за №2-рп-99 від 2 березня 1999р. висловив свою позицію, відповідно до якої Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту.
Конституційне поняття "Закон України", на відміну від поняття "законодавство України", не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.
Також, слід зазначити, що жодних змін в ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з приводу особливостей виплати заборгованості з соціальних виплат особам, які є внутрішньо переміщеними особами, Верховною Радою України не приймались.
Відповідно до ст.7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акту нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.
При цьому, судова колегія звертає увагу на те, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у ст.9 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації, а тому пенсійний орган повинен всіляко сприяти відновленню виплат, гарантованих державою внутрішньо переміщеним особам.
Приписи ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначають, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
До того ж, у справі "Пічкур проти України", рішення в якій набрало статусу остаточного 7 лютого 2014р., Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ, Суд) дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала ст.14 Конвенції, у поєднанні зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому Суд зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке, стало залежним від місця проживання заявника, призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (п.51-54).
Відповідно до частини першої ст.17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
Отже, апеляційний суд зазначає, що у вказаних рішеннях Конституційного Суду України та ЄСПЛ застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов`язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб. У контексті справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.
Враховуючи вищевказане, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 .
В доводах апеляційної скарги апелянт посилався на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті. 
За таких обставин, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для його скасування.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.246, 311, 315, 316 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області - залишити без задоволення.
Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 3 січня 2020р. - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання судового рішення.

Головуючий:                                                                                Ю.М.Градовський

Судді:                                                                                          А.В.Крусян

                                                                                                    О.В.Яковлєв