ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1904/20 Справа № 204/7819/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Самсонова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2020 року        Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Куценко Т.Р., 
суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,
за участю секретаря – Синенка Є.А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційною скаргою 
                 ОСОБА_1 , 
на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , про поділ майна подружжя та визнання права власності на нерухоме майно, - 

ВСТАНОВИЛА: 

       У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , як на об`єкт спільної сумісної власності /а.с.2-6/.
       В обґрунтування позовної заяви посилається на те, що 16 березня 1979 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 . Від шлюбу вони мають двох повнолітніх доньок. Перебуваючи у шлюбі вони придбали вищевказану квартиру, яка формально була зареєстрована тільки на чоловіка. Спірна квартира була придбана ними за кошти в сумі 40000 доларів США, які вони отримали за Кредитним договором № 4266-009/07Р від 28.08.2007 року, укладеним з АКБ «Правекс-Банк» на строк до 28 серпня 2018 року із щомісячним платежем погашення боргу, в сумі 304 долара США. 28 серпня 2007 року був також укладений Договір іпотеки № 4266-009/07Р між ОСОБА_3 і АКБ «Правекс-Банк» для забезпечення виконання зазначеного кредитного договору, у зв`язку з чим приватним нотаріусом Вербою В.М. була накладена заборона відчуження цієї квартири до припинення договору іпотеки. Вони з чоловіком достроково сплатили грошові кошти за кредитним договором, а тому 23 вересня 2011 року, у зв`язку з припиненням договору іпотеки, була знята заборона відчуження нерухомого майна, зазначеного в договорі, що підтверджується нотаріальним написом на звороті договору іпотеки. Кредитний договір від 28 серпня 2007 року за № 4266-009/07Р, який був укладений відповідачем за час перебування сторін у шлюбі, вчинявся ним виключно в інтересах сім`ї з метою отримання від фінансової установи грошових коштів, необхідних для сплати вартості придбаної квартири АДРЕСА_1 . На теперішній час позивачка виявила бажання поділити спільне сумісне майно з відповідачем, але між ними не досягнуто домовленості про поділ квартири як об`єкту права спільної сумісної власності, оскільки відповідач не визнає за нею право власності на 1/2 частки спірної квартири, так як вважає її своєю особистою приватною власністю, чим перешкоджає їй у користуванні і володінні її часткою в спільній сумісній власності подружжя. Тому, вона була вимушена звернутися до суду для захисту свого невизнаного права власності на цю квартиру. . 
       Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 02 липня 2019 року позовні вимоги задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , як на об`єкт спільної сумісної власності. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат /а.с.170-173/.
       Не погодившись з рішенням суду  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що судом першої інстанції при розгляді справи про поділ спільного майна подружжя не було враховано боргових зобов`язань  ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 /а.с.177-182/.
        ОСОБА_2 надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому посилається на її неогрунтованність та вважає її такою що не підлягає задоволенню.
       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
       Судом встановлено, що 16 березня 1979 року ОСОБА_3 і ОСОБА_2 (до шлюбу Захожай) уклали шлюб у Чебаркульському міському ЗАГС Челябінської області, про що було складено відповідний актовий запис № 116 від 16 березня 1979 року, що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу Серії НОМЕР_1 , виданим 16 березня 1979 року /а.с.16/.
       Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2019 року у цивільній справі № 204/9640/18, яке скасоване не було та набрало законної сили 07 травня 2019 року, шлюб між ними був розірваний.
       За час шлюбу ОСОБА_3 було придбано нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , яка була придбана за договором купівлі-продажу від 28 серпня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М. і зареєстрованим в реєстрі за № 3468 /а.с.23-24/. 
       Право власності на вищевказане нерухоме майно зареєстроване за відповідачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17 жовтня 2018 року за № 141556571. Згідно цього ж Витягу, реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна є 11157810.
       Судом встановлено, що кошти на придбання вищевказаної квартири були отримані відповідачем на підставі укладеного між ним і АКБ «Правекс-Банк» Кредитного договору № 4266-009/07Р від 28 серпня 2007 року. Разом з кредитним договором було укладено Договір іпотеки № 4266-009/07Р від 28 серпня 2007 року, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 ) /а.с.17-22/.
       В той же час, зобов`язання за Кредитним договором № 4266-009/07Р від 28 серпня 2007 року виконані в повному обсязі та заборгованість відсутня, що підтверджується написом приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Верби В.М. на звороті договору іпотеки /а.с.22/.
       Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
       Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного зарібтку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
       Відповідно до ч.2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
       Згідно ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
       Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
       Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
       Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, спірне майно було придбано сторонами під час шлюбу та належить до спільної сумісної власності подружжя, тому позовні вимоги щодо поділу спірного нежитлового приміщення є обгрунтованими.
       З таким висновком також погоджується колегія суддів.
       Доводи апеляційної скарги відносно того, що дані позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки направленні на ускладнення виконання боргового зобов`язання ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 , що підтверджується тим, що позов про поділ майна подружжя було подано післі подання позову ОСОБА_1 про стягнення суми боргу з ОСОБА_3 , колгеія суддів не може прийняти до уваги. Судом встановлено, що спірна квартира придбана подружжям під час перебування у шлюбі та відповідно до норм закону є спільною сумісною власністю подружжя, та відповідно до норм матеріального права боргові зобов`язання ОСОБА_3 не підлягають виконанню за рахунок майна ОСОБА_2 , якщо дані зобов`язання не виникли в інтересах сім`ї. Так, ОСОБА_1 не надано будь-яких належних доказів, що грошові кошти отримані у борг було отримано в інтересах сім`ї. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що боргові зобов`язання ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 не можуть впливати на поділ спільного майна подружжя.
       Встановивши обставини по справі, дослідивши надані сторонами докази та виходячи з наведених норм закону колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про поділ спірного майна, оскільки воно було придбано під час шлюбних відносин та законом встановлено принцип рівності часток при його поділі. 
       Отже, доводи апеляційної скарги висновок суду не спростовують на законність судового рішення не впливають, а в основному направлені на переоцінку доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.
       Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
       З огляду на викладене, підстав для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову у позові, як про це просить заявник, не встановлено.
       Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду відповідає матеріалам справи, доказам та вимогам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.
Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.
керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2019 року – залишити без змін.        

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 

Судді:                                                                Е.Л. Демченко                                                                 
                                                                       М.О. Макаров