Постанова
Іменем України
 
20 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 710/539/17
провадження № 61-48032св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шполянського районного суду Черкаської області у складі судді                       Побережної Н. П. від 04 липня 2018 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області у складі колегії суддів: Гончар Н. І., Василенко Л. І., Сіренко Ю. В., від 23 жовтня 2018 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У червені 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до                 ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання недійсним та скасування його державної реєстрації.
 
В обґрунтування позову вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_3 , яка проживала у АДРЕСА_1 .
У грудні 2016 року вона звернулась до нотаріуса з метою оформлення спадщини після смерті матері та довідалася, що у 1994 році мати уклала з її сестрою ОСОБА_4 договір довічного утримання, відповідно до якого остання зобов`язувалась утримувати ОСОБА_3 до її смерті та здійснювати догляд за нею та в свою чергу за цим договором набула право власності на домоволодіння по   АДРЕСА_1 .
Вважає, що договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та укладення якого порушує її права як непрацездатної особи з інвалідністю, є фіктивним, і повинен бути визнаний недійсним з огляду на те, що реальних наслідків, передбачених договором, не настало, так як                    відповідач не здійснювала догляд за матір`ю та не утримувала її.
 
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень
 
Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 04 липня 2018 року, залишено без змін постановою Апеляційного суду Черкаської області від 23 жовтня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Судові рішення мотивовані тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що оскаржуваний договір довічного утримання є фіктивним, а ОСОБА_3 , як сторона вказаного правочину, уклала його без наміру настання наслідків, визначених цим договором.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2018 року до Верховного Суду,                 ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення її вимог, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.  
 
Касаційна скарга мотивована тим, що факт невиконання ОСОБА_2 умов договору довічного утримання є свідченням того, що цей договір укладений не з метою настання юридичних наслідків для матері шляхом надання їй щомісячно грошових коштів, як це визначено умовами вказаного договору, а з метою заволодіння правом на житло, та позбавленням цього права позивача, як спадкоємця після смерті матері.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 15 квітня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві.
 
У січні 2019 року ОСОБА_4 подала відзив на касаційну скаргу, мотивований незгодою із її доводами та законністю й обґрунтованістю ухвалених у справі судових рішень.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Сторони по справі є рідними сестрами, матір'ю яких є ОСОБА_3 
 
20 жовтня 1994 року був між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Шполянської державної нотаріальної контори Курінним В. В., відповідно до умов якого остання передала відповідачу у власність житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 , вартістю 10 000 крб, а ОСОБА_4 зобов`язалася надати в безкоштовне довічне користування ОСОБА_3 кімнату житловою площею 7,60 кв. м та утримувати ОСОБА_3 , надавати їй необхідне харчування, забезпечити відповідний догляд за нею і необхідну допомогу, яка визначається в розмірі однієї мінімальної заробітної плати щомісячно                     (а.с. 54-55).
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.
 
Згідно із даними технічного паспорту на житловий будинок по                                            АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 є власником цього  будинковолодіння (а.с. 53).
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
У задоволенні клопотання позивача про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін слід відмовити, оскільки касаційний суд не знаходить для цього підстав і потреби у дачі пояснень немає.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Відповідно до статті 425 ЦК УРСР (тут і далі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров`я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов`язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги.
 
Відповідно до статті 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.
 
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею  81 ЦПК України.
 
Згідно із роз`ясненнями, які містяться у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.
 
Таким чином, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалась досягти правового результату, такий правочин не можна визнавати фіктивним.
 
Вирішуючи спір, суди правильно встановили відсутність правових підстав для визнання оспорюваного договору фіктивним, оскільки ОСОБА_1 в порядку, передбаченому  статтею 81 ЦПК України, не доведено, що                              ОСОБА_3 , укладаючи спірний договір довічного утримання, не мала намір досягти обумовлених ним юридичних наслідків, зокрема, передати                               своїй дочці ОСОБА_4  у власність житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 .
 
При цьому суди надали належну правову оцінку доводам позивача щодо невиконання відповідачем умов оскаржуваного правочину, що на її думку свідчить про наявність правових підстав для визнання цього договору недійсним у зв`язку із його фіктивністю, підставно зазначивши, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Крім того, суд правильно обґрунтовував свої висновки тим, що у разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
 
За таких обставин судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.
 
Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, фактично зводяться до переоцінки доказів та спростовуються встановленими вище обставинами справи.
 
Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 04 липня                2018 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 23 жовтня 2018 року  - без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
                                                                                                           
О. М. Осіян 
                                                                                                        
Н. Ю. Сакара