ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4117/20 Справа № 202/6121/15 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кухтін Г.О. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2020 року                колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Варенко О.П.,
суддів – Городничої В.С., Лаченкової О.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 15 січня 2020 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дніпрометиз», Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, про визнання права на встановлення середньомісячного заробітку,-

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого (з урахуванням уточнень) посилався на те, що 07.04.1995 року він отримав виробничу травму, в результаті якої йому згідно із наказом № 220 від 18.10.1995 року було неправильно визначено середній заробіток у сумі 133 грн 56 коп. 
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2004 року з ВАТ «Дніпрометиз» було стягнуто на його користь недоплату в розмірі 23 377 грн 42 коп. за період з 07.08.1995 року по 01.06.2001 року, тому просив суд визнати його право на забезпечення в разі часткової втрати працездатності та установити йому середньомісячний заробіток, який було застосовано в рішенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28.05.2004 року, який потрібен для одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню в повному обсязі, по отриманій травмі 07.04.1995 року в сумі 456,02 грн.
Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 вересня 2015 року закрито провадження у вказаній справі.
Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2015 року скасовано ухвалу Індустріального районного суд м. Дніпропетровська від 30 вересня 2015 року та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.
Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 14 лютого 2018 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
При новому розгляді справи позивачем 09 вересня 2019 року було подано уточнену позовну заяву до Публічного акціонерного товариства «Дніпрометиз», Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про визнання права на встановлення середньомісячного заробітку, згідно якої останній просить суд визнати його право на забезпечення в повному обсязі в разі часткової втрати працездатності та відновити право ОСОБА_1 на середньомісячний заробіток, зроблений експертом ОСОБА_2 , який було застосовано в рішенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2004 року, справа № 2-1499/04, який потрібен для одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню по травмі 07 квітня 1995 року та по травмі 09 грудня 1997 року в розмірі 456,02 грн.; встановити відповідно до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області зобов`язання здійснити перерахування сум щомісячних виплат у разі зростання у попередньому календарному році середньої заробітної плати на підставі даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, на коефіцієнт зростання середньої заробітної плати за рік у галузях національної економіки України з 01 березня відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 15 січня 2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги. В апеляційній скарзі зазначає, що соціальні виплати йому нараховуються невірно та суд помилково не прийняв до уваги висновок експерта ОСОБА_2 .
Відповідачем Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить відмовими в задоволенні апеляційної скарги. 
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що  ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із Публічним акціонерним товариством «Дніпрометиз».
07 квітня 1995 року позивач при виконанні трудових обов`язків на підприємстві ВАТ «Дніпрометиз» отримав травму, пов`язану з виробництвом, що встановлено актом за формою Н-1 від 11 квітня 1995 року.
Висновком МСЕК від 7 серпня 1995 року позивачу було встановлено 25 % стійкої втрати професійної працездатності до 1 вересня 1996 року.
Актом приймання-передачі від 19 липня 2001 року № 11358 Відділення виконавчої дирекції Фонду прийняло від ВАТ «Дніпрометиз» особову справу ОСОБА_1 та з того часу проводить страхові виплати позивачу.
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2004 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2004 року, частково задоволено позов ОСОБА_1 та на його користь з ВАТ «Дніпрометиз» стягнуто заборгованість по щомісячним платежам з 01 квітня 1995 року по 01 червня 2001 року у сумі 9 917,67 грн, з 11 січня 1998 року по 01 червня 2004 року у розмірі 4 215,25 грн, а всього 23 377,42 грн.
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня 2008 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ВАТ «Дніпрометиз», третя особа - Відділення виконавчої дирекції Фонду, про встановлення розміру втраченого заробітку та зобов`язання відповідача передати до Відділення виконавчої дирекції Фонду довідку про розмір втраченого заробітку для розрахунку страхових виплат, позов задоволено та встановлено розмір втраченого базового заробітку з 7 серпня 1995 року, по отриманій 7 квітня 1995 року травмі в сумі 456 грн 02 коп. Встановлено розмір втраченого заробітку з 1 квітня 2001 року в сумі 242 грн 15 коп. із розрахунку середньомісячної заробітної плати в розмірі 1 614 грн 30 коп. для розрахунку страхових виплат по соціальному страхуванню відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві й професійному захворюванні, що спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-ХIV, в редакції, чинній на момент ухвалення судового рішення. Зобов`язано відповідача ВАТ «Дніпрометиз» передати до Відділення виконавчої дирекції Фонду довідку про розмір втраченого заробітку з 1 червня 2001 року в сумі 242 грн 15 коп. із розрахунку середньомісячної заробітної плати для розрахунку страхових виплат у розмірі 1 614 грн 30 коп.
Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2009 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня 2008 року скасовано, у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвалою Верховного Суду України від 30 квітня 2009 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ВАТ «Дніпрометиз», третя особа – Відділення виконавчої дирекції Фонду, про встановлення розміру середньомісячного заробітку для обчислення відшкодування потерпілому втраченого заробітку та зобов`язання передати довідку про розмір втраченого заробітку для розрахунку страхових виплат.
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2009 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2009 року, відмовлено у задоволені позову ОСОБА_1 до Відділення виконавчої дирекції Фонду про відшкодування шкоди, завданої трудовим каліцтвом.
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2012 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Дніпрометиз» про скасування наказу та встановлення середнього заробітку відмовлено.
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Відділення виконавчої дирекції Фонду про встановлення факту каліцтва та стягнення середньомісячного заробітку відмовлено.
Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.
Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.
Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.
З огляду на викладене та відповідно до положення частини четвертої ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, суд не піддає сумніву та доказуванню обставини, встановлені вищевказаними рішеннями Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, згідно засад інституту доказування у цивільному судочинстві, відповідно до яких визнано право позивача на отримання страхових виплат у зв`язку з частковою втратою працездатності.
Матеріалами справи підтверджується, що з 16.07.2001 року ОСОБА_1 знаходиться на обліку в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, де йому систематично сплачуються страхові виплати.
Відповідач дотримується вимог ч.2 ст.37 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», згідно положень якої у разі зростання у попередньому календарному році середньої заробітної плати Управлінням проводиться перерахування позивачу щомісячних страхових виплат. Таке перерахування провадиться з 1 березня наступного року. При цьому, позивачем не спростовано правильність нарахування соціальних виплат, які здійснюються Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, відсутні належні та допустимі докази щодо помилковості базового розміру середньої заробітної плати, які застосовуються відповідачем.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, при цьому суд не може збирати докази з власної ініціативи.
З огляду на зазначене, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог. 
Доводи апеляційної скарги позивача про те, що соціальні виплати нараховуються йому невірно, підлягають відхиленню з огляду на зазначене.
Постановою від 22.12.2006 року «Про призначення страхової виплати» призначено потерпілому ОСОБА_1 щомісячну страхову суму в розмірі 228,77 грн (розрахунок: 472,80 грнх1,193x1,182x1,152x1,238x1,203 = 1 143,86 грн х20%=228,77грн, де: 472,80 - середньомісячна заробітна плата, яка передувала ушкодженню здоров`я, що сталось з потерпілим 07.04.1995 р; 1,193; 1,182; 1,152; 1,238; 1,203 - коефіцієнти підвищення страхових виплат коригувань середньої заробітної плати для щорічних перерахунків з 1 березня з 2002 по 2006 рр., які встановлювалися правлінням Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України (Методичні рекомендації щодо проведення перерахунку щомісячних страхових виплат. Додаток до листа виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 06.03.2007 № 44-08-4); 1 143,86 грн - середньомісячна заробітна плата з урахуванням коефіцієнтів коригувань; 20% - відсотки втрати працездатності ОСОБА_1 , встановлені медичним закладом за результатами досліджень 10.11.2006 р.).
Згідно ст.29 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у редакції, що діяла на час подачі ОСОБА_1 заяви про призначення йому страхових виплат, перерахування щомісячних страхових виплат проводилось у разі зростання у попередньому календарному році середньої заробітної плати у галузях національної економіки за даними центрального органу виконавчої влади з питань статистики. При цьому визначена раніше сума щомісячної страхової виплати зменшенню не підлягала.
Згідно матеріалів справи, органи виконавчої дирекції Фонду соціального страхування керувалися Методичними рекомендаціями щодо проведення перерахунку щомісячних страхових виплат, вказаними у додатку до листа виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 06.03.2007 року № 44-08-4 та здійснювали страхові виплати з урахуванням коефіцієнтів підвищення страхових виплат коригувань середньої заробітної плати для щорічних перерахунків з 1 березня 2002 р.
Таким чином у робочого органу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування були відсутні правові підстави розрахувати потерпілому ОСОБА_1 розмір страхових виплат в іншому порядку, ніж те, що передбачала Методика.
Викладене свідчить про належне виконання своїх обов`язків відповідачем перед потерпілим та відсутності необхідності захисту його прав у спосіб, визначений позивачем.
Необхідність призначення визначених саме в розрахунку ОСОБА_2 страхових виплат, що відмінні від розрахунку Фонду соціального страхування, позивачем не обґрунтована. Крім того, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня 2008 року, яким було встановлено розмір втраченого заробітку для визначення страхових виплат за розрахунком ОСОБА_2 , було скасовано.
Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відступ від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. п.46 рішення у справі «Устименко проти України», п.п.51,52 рішення у справі «Рябих проти Росії»,  п.31 рішення у справі «Марушин проти Росії», п.61 рішення у справі «Брумареску проти Румунії»). 
Таким чином, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін.
Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати компенсуються за рахунок держави.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 15 січня 2020 року— залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, згідно ч.3 ст.389 ЦПК України. 

Головуючий О.П.Варенко
Судді: В.С.Городнича
О.В.Лаченкова