ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1020/20 Справа № 205/3242/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О. С. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2020 року                        Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів          -        Варенко О.П., Городничої В.С.,
при секретарі         -        Порубай М.Л.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі
апеляційна скарга  ОСОБА_1 ,
на рішення  Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2019 року
по справі за позовом  ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 , треті особи: Виконавчий комітет Новокодацької районної у м. Дніпрі ради, Новокодацький районний відділ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зобов`язання вчинити певні дії та за зустрічним позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2  про усунення перешкод у користуванні майном, -

ВСТАНОВИЛА:
В травні 2017 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Виконавчий комітет Новокодацької районної у м. Дніпрі ради, Новокодацький районний відділ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зобов`язання вчинити певні дії.
В січні 2018 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшов зустрічний позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном.
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2019 року позов задоволено частково.
Визнано ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
       Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень 00 коп.
       У задоволенні інших вимог первісного позову відмовлено.
       У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) про усунення перешкод у користуванні майном відмовлено.
       Судові витрати за зустрічним позовом залишено за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ).
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2019 року та ухвалити нове, яким у первісному позові відмовити, а зустрічний позов задовольнити.
У відзиві  ОСОБА_2  на апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2019 року просить відмовити ОСОБА_1  у задоволенні апеляційної скарги на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2019 року та рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2019 року залишити без змін.
Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 21 лютого 2004 року ОСОБА_2 і ОСОБА_1 зареєстрували шлюб (т. 2 а.с. 2), який було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 2017 року, яке залишено без змін постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2018 року (т.2 а.с. 4-7).
       Від вказаного шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 2 а.с. 3).
       Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради № 87/6 від 19 березня 2004 року було змінено умови договору найму житлового приміщення АДРЕСА_2 ) з померлого батька ОСОБА_4 на сина ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 6).
       Згідно з довідкою про склад сім`ї та місця реєстрації № 9879 від 12 травня 2017 року у спірній квартирі зареєстровано ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 7).
       Відповідно до актів від 14 травня 2017 року, складеного ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , та від 21 травня 2017 року, складеного ОСОБА_8 , і ОСОБА_9 , ОСОБА_1 , не проживає за адресою: АДРЕСА_3 , з січня 2012 року (т. 1 а.с. 8, 9).
       Згідно з актом від 26 листопада 2017 року, складеного ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_1 не зареєстрована, але фактично проживає у квартирі АДРЕСА_4 разом з ОСОБА_5 , 2004 року народження (т. 1 а.с. 57).
       Актом обстеження умов проживання від 02 серпня 2017 року, складеного заступником начальника УССД Новокодацького району Ніловою Н.Л., головним спеціалістом-юристом Нікіфоровою ОСОБА_13 , у квартирі АДРЕСА_2 створені належні умови для навчання та відпочинку дитини, за цією адресою мають постійне місце реєстрації ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , 2004 року народження, ОСОБА_1 зареєстрована, але не проживає (т. 1 а.с. 58).
       Висновками ДОП Новокодацького ВП старшого лейтенанта поліції ОСОБА_14 від 07 лютого 2018 року та 25 квітня 2018 року встановлено, що ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_5 , у спірній квартирі не проживає з 2012 року по теперішній час (т. 1 а.с. 204, 206).
З пояснень свідків ОСОБА_7 і ОСОБА_6 , допитаних у судовому засіданні суду першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 вже кілька років у спірній квартирі не проживає, проте особисті речі вона не вивозила. Скандали з приводу того, що позивач за первісним позовом чинить перешкоди у користуванні квартирою, не виникали.
        Судом першої інстанції встановлено,що ОСОБА_2 змінив замки у квартирі АДРЕСА_4 але не з метою чинити перешкоди ОСОБА_1 , а з метою їх оновлення, оскільки мав місце факт фізичного зносу механізмів.
       Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Згідно з ч. 1,2 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
       Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
       Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
       Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця прожива ння в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання.
       За змістом ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
       Задовольняючи частково позовні вимоги за первісним позовом в частині визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що на теперішній час ОСОБА_1 не є членом сім`ї ОСОБА_2 , який є наймачем спірної квартири, комунальні послуги ОСОБА_1 не сплачує й інші витрати, пов`язані з утриманням квартири не несе, а ОСОБА_2 в свою чергу перешкод у користуванні житловим приміщенням їй не чинить.
       Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_2 про зобов`язання Департаменту адмінпослуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради зняти ОСОБА_1 з реєстраційного обліку не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» судового рішення, яке набрало законної сили, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, достатньо для зняття такої особи з реєстраційного обліку відповідними державними органами.
       Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 необхідно зазначити наступне. 
       В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що вона зареєстрована у спірній квартирі та у ній знаходяться її особисті речі й речі її дитини, а тому вона як член сім`ї не позбавлена права користування житловим приміщенням. Між тим, ОСОБА_2 за власної ініціативи замінив дверні замки та перешкоджає їй у користуванні житловим приміщенням, у зв`язку з чим вона зверталася до органів поліції із заявою про припинення порушень, проте, результатів це не дало і ОСОБА_2 в подальшому перешкоджає їй у користуванні спірним житловим приміщенням.
       Проте, як вбачається з матеріалів справи, достатніх доказів ОСОБА_1 на підтвердження цьому надано не було. 
        Долучені до матеріалів справи ОСОБА_1 дві копії заяви до Новокодацького ВП про поновлення її порушених прав, не є належними та допустими доказами по справі, оскільки дані заяви були спрямовані до органів поліції лише у січні та квітні 2018 року, тобто після спливу тривалого часу з дати відкриття провадження по цій справі, що свідчить про відсутність сталого інтересу позивача за зустрічним позовом до її проживання та користування спірною квартирою. 
       Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обгрунтованого висновку, що у ході судового розгляду не встановлено факту вчинення перешкод позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 у користуванні квартирою, а підстави, викладені у зустрічному позові, не знайшли свого підтвердження.
Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не дослідив, що ОСОБА_2 обґрунтовує позов ст. 391 ЦК України, а саме, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тоді як ОСОБА_2 не є власником квартири, а тому норма ст. 391 ЦК України не підлягає застосуванню, так як позов поданий не власником майна, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки суд першої інстанції вірно визначив характер спірних правовідносин між сторонами та застосував до них положення ст.ст. 64, 71, 72 ЖК України та норми Закону України “Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні”.
Окрім того, позивач ОСОБА_2 у своєму позові не посилається на положення ст. ст. 391, 405 ЦК України, а суд першої інстанції в свою чергу не застосував до спірних правовідносин положення вказаних статтей.
Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2019 року у справі №917/1739/17 наголосила, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку правову норму необхідно застосувати для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Отже, суд першої інстанції вірно надав правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначив, яку правову норму необхідно застосувати для вирішення спору.
Посилання апелянта, що позов є нормативно необґрунтований у розрізі позбавлення ОСОБА_1 , як матері, права безперешкодно жити у квартирі де має законне право жити її дитина, а суд першої інстанції не врахував ст. 6 Декларації з прав дитини, колегія суддів не вважає безпідставними, оскільки дитина мешкала та мешкає в спірній квартирі з батьком й знаходиться на його утриманні.
Крім того, спору про визначення місця проживання дитини чи його зміну між сторонами на теперішній час немає й не було на момент ухвалення судом оскаржуваного рішення.
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційну скаргу  ОСОБА_1   необхідно залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2019 року - залишити без змін.
Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2019 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко 

В.С.Городнича