Ухвала
Іменем України    
 
27 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 460/5687/16-ц
провадження № 61-4786ск20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на ухвалу  Львівського апеляційного суду від 21 січня 2020 року у складі суддів: Струс Л. Б., Приколоти Т. І., Шандри М. М., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа - Бердичівська сільська рада Яворівського району Львівської області, про усунення перешкоди користування дорогою загального користування та приведення дороги загального користування до попереднього стану,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа - Бердихівська сільська рада Яворівського району Львівської області, про усунення перешкод у користуванні дорогою загального користування та приведення її до попереднього стану.
 
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 самовільно перенесла заїзд до свого домоволодіння, встановивши його на дорозі загального користування та загородивши частину земельної ділянки, що перешкоджає ОСОБА_3 повноцінно користуватись дорогою загального користування та значно ускладнює маневреність транспортних засобів, які заїжджають до її двору. 
 
ОСОБА_3 просила: зобов`язати ОСОБА_4 не чинити перешкод у користуванні дорогою загального користування по АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_4 за власний рахунок демонтувати самовільно встановлені споруди (огорожу, браму та хвіртку) з дороги загального користування по АДРЕСА_1 вздовж домоволодіння ОСОБА_4 відповідно до її плану забудови земельної ділянки.
 
Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 06 вересня 2017 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 18 березня 2019 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Зобов`язано ОСОБА_4 не чинити перешкод у користуванні дорогою загального користування по АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_4 за власний рахунок демонтувати самовільно встановлені споруди (огорожу, браму та хвіртку) з дороги загального користування по АДРЕСА_1 вздовж домоволодіння ОСОБА_4 відповідно до її плану забудови земельної ділянки. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення судів мотивовано тим, що ОСОБА_4 , самовільно встановивши заїзд до свого домоволодіння на дорозі загального користування, порушила права ОСОБА_3 щодо належного користування землями загального користування.
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2019 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 06 вересня 2017 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 березня 2019 року.
 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , як особа, яка не брала участі у справі, оскаржив його у апеляційному порядку.
 
Оскарженою ухвалою Львівського апеляційного суду від 21 січня 2020 року апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла представник ОСОБА_2 , на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 06 вересня 2017 року закрито.
 
Оскаржена ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 06 вересня 2017 року питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 не вирішувалося, оскільки спірна земельна ділянка успадкована його дружиною ОСОБА_4 після смерті матері ОСОБА_5 та є її особистою власністю. Окрім того, в 2014 році ОСОБА_3 зверталась до суду з позовом до ОСОБА_4 про демонтаж огорожі та рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 11 листопада 2015 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 18 квітня 2018 року, позов було частково задоволено, що свідчить про тривалість спорів щодо вказаної земельної ділянки, власником якої є тільки ОСОБА_4 ОСОБА_1 оскаржується рішення суду першої інстанції через два роки, де відповідачем по справі була його дружина  ОСОБА_4 , рішення суду набрало законної сили та не порушує права ОСОБА_1 , а його повторний перегляд порушує принцип правової визначеності і є підставою для закриття апеляційного провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.
 
10 березня 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Львівського апеляційного суду від 28 січня 2020 року, у якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і направити справу на новий розгляд до апеляційного суду.
 
ОСОБА_1 у касаційній скарзі посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Касаційна скарга мотивована тим, що рішення апеляційного суду ґрунтується на припущеннях. Судом не застосовано норми статей 377 ЦК України, 120 ЗК України в поєднанні із нормами статті 405 ЦК України та частиною першою статті 156 ЖК України, оскільки ОСОБА_1 користується як житловим будинком і господарськими спорудами у АДРЕСА_2 , так і земельною ділянкою, на якій вони розташовані, оскільки він зареєстрований та проживає за указаною адресою. Заміна старих споруд (огорожі, брами, хвіртки) здійснювалося за кошти, що належали на праві спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . Таким чином, оскільки рішенням суду першої інстанції вирішено питання щодо земельної ділянки та господарських будівель по АДРЕСА_2 , то указаним рішенням вирішено питання щодо прав та інтересів ОСОБА_1 . Окрім цього, касаційна скарга містить доводи щодо незаконності рішення суду першої інстанції.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків».
 
У пункті 3 частини першої статті 362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
 
Встановивши, що рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 06 вересня 2017 року не вирішувались питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків ОСОБА_1 , апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про закриття апеляційного провадження.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої ухвали апеляційного суду свідчить, що правильне застосовування судом норм права є очевидним, не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а касаційна скарга - необґрунтованою.
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 21 січня 2020 року у складі суддів: Струс Л. Б., Приколоти Т. І., Шандри М. М., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа - Бердичівська сільська рада Яворівського району Львівської області, про усунення перешкоди користування дорогою загального користування та приведення дороги загального користування до попереднього стану.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               В. І. Крат
 
                                                                                                        І. О. Дундар 
 
                                                                                                        Є. В. Краснощоков