ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 березня 2020 року
м. Київ
справа № 192/38/16-к
провадження № 51-3207км19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря 
судового засідання           ОСОБА_4 ,
прокурора                           ОСОБА_5 ,                           
захисника                            ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 – адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 18 березня 2019 року, постановлену у кримінальному провадженні за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця  с. Садове Софіївського району Дніпропетровської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 289 Кримінального кодексу України (далі – КК);
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Малинове Солонянського району Дніпропетровської області, жителя АДРЕСА_2 ,  раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 289 КК.
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2018 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 289 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна. 
За цим же вироком засуджено ОСОБА_8 , судові рішення стосовно якого не оскаржуються.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому,  що він 10 червня 2015 року за попередньою змовою зі своїм знайомим ОСОБА_8 , шляхом вільного доступу зайшов на огороджену парканом територію подвір`я, що належить ОСОБА_9 де, керуючись спільним злочинним умислом, спрямованим на незаконне заволодіння транспортним засобом з проникненням в інше сховище, з корисливих мотивів, з метою особистої наживи залишився біля входу на подвір`я та став відволікати собаку, в той час як ОСОБА_8 повторно, таємно, незаконно заволодів транспортним засобом – мопедом марки «Лідер», вартістю 5000 грн, шляхом викочування з території подвір`я. Після цього з місця скоєння злочину зникли, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 18 березня 2019 року вирок місцевого суду залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка їх подала
У касаційній скарзі захисник не погоджується із судовим рішенням, постановленим стосовно ОСОБА_7 , просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції з підстав невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Захисник ОСОБА_6 на обґрунтування своїх вимог вказує, що судом апеляційної інстанції не перевірено доказів у справі та всупереч вимогам статті 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) не надано обґрунтованих відповідей на доводи його апеляційної скарги. 
Зокрема, поза увагою суду залишилося те, що довідка про вартість викраденого майна, видана фізичною особою – підприємцем, не може бути прийнята судом як доказ на підтвердження вартості викраденого з урахуванням зносу майна, оскільки розмір матеріальних збитків визначається лише експертизою.
Крім того, зазначає, що апеляційний суд не звернув уваги на відсутність в матеріалах кримінального провадження будь-яких доказів, що підтверджують право власності потерпілого ОСОБА_9 на транспортний засіб.
Також, на думку скаржника, орган досудового розслідування не встановив місце знаходження викраденого мопеда, що ставить під сумнів висновок суду першої інстанції щодо незаконного заволодіння транспортним засобом.
Заперечень на касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 від учасників судового провадження не надходило. 
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 просив задовольнити у повному обсязі вимоги, викладені в його касаційній скарзі, скасувати ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 18 березня 2019 року та призначити новий судовий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Прокурор не підтримав касаційної скарги захисника ОСОБА_6 , наполягав на залишенні судового рішення без зміни.
Потерпілий  ОСОБА_9 надіслав до суду пояснення, в яких зазначив, що документи на підтвердження його права власності на мопед лежали під його сидінням.
Інших учасників судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. При цьому засуджений ОСОБА_8 заявив клопотання про розгляд кримінального провадження у суді касаційної інстанції за його відсутності.
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла таких висновків.   
Відповідно до статті 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
За змістом статті 438 КПК невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, на що, зокрема, вказує захисник, не є підставою для перегляду кримінального провадження в касаційному порядку, а отже, під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, встановлених судом.
Згідно з вимогами статті 419 КПК в ухвалі суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема: короткий зміст вимог апеляційної скарги; встановлені судом апеляційної інстанції обставини з посиланням на докази; мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався.
Як зазначено в частині 2 статті 419 КПК, при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. На виконання цієї вимоги в ухвалі слід проаналізувати, зіставивши з наявними у справі та додатково поданими матеріалами, всі наведені в апеляційній скарзі доводи й обґрунтувати кожен із них.
Статтею 94 КПК встановлено, що суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – із точки зору достатності та взаємозв`язку.
Як встановлено у ході вивчення матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження за апеляційними скаргами, у тому числі, сторони захисту, погодився з висновками місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину та кваліфікації його дій за частиною 2 статті 289 КК, зробленими на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності, з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, про що в судовому рішенні наведено докладні мотиви.
Зокрема, вину ОСОБА_7 підтверджено показаннями засудженого ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , а також протоколами слідчих експериментів від 31 грудня 2015 року, проведених за участю ОСОБА_7 і ОСОБА_8 та огляду від 10 червня 2015 року.
Вище викладеним доказам суд апеляційної інстанції надав належну оцінку.
Всупереч твердженням захисника, апеляційний суд перевірив доводи сторони захисту про те, що потерпілий ОСОБА_9 не надав доказів, які б підтверджували його право власності на мопед марки «Лідер», та визнав їх неспроможними, оскільки ОСОБА_9 визнано у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку потерпілим у вказаному кримінальному провадженні. Той факт, що викрадений мопед належить саме потерпілому, не заперечували учасники кримінального провадження, у тому числі і засуджені, під час розгляду справи судом першої інстанції. Крім того, засуджений ОСОБА_7 самостійно звертався до потерпілого ОСОБА_9 з метою врегулювання конфлікту з приводу незаконного заволодіння мопедом. При цьому потерпілий стверджував, що правовстановлюючий документ залишився під сидінням викраденого мопеда. 
Твердження захисника про ненадання апеляційним судом оцінки тому, що органом досудового розслідування не встановлено місце знаходження викраденого мопеда, а тому висновки суду першої інстанції про незаконне заволодіння майном є сумнівними, колегія суддів визнала непереконливими, оскільки судом надано оцінку та зроблено правильний висновок, що вказані обставини не свідчать про непричетність засудженого ОСОБА_7 до викрадення транспортного засобу, за наявності інших доказів у кримінальному провадженні, які безумовно викривають його.
Вирішуючи питання щодо обґрунтованості доводів касаційної скарги захисника про відсутність у матеріалах кримінального провадження документів на підтвердження вартості викраденого майна та як наслідок спричиненої потерпілому матеріальної шкоди, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
На підтвердження розміру матеріальних збитків у кримінальному провадженні суди першої та апеляційної інстанцій посилаються на довідку, видану фізичною особою – підприємцем, надану потерпілим ОСОБА_9 , згідно з якою вартість мопеда марки «Лідер» чорного кольору (об`ємом двигуна 49,9 см3) становить 5000 грн. При цьому достовірність встановленої вартості транспортного засобу під час судового розгляду у суді першої інстанції учасниками кримінального провадження не оспорювалася.
Крім того, як слідує з матеріалів провадження, місцезнаходження мопеда марки «Лідер» чорного кольору (об`ємом двигуна 49,9 см3) під час досудового розслідування не встановлено, а отже, визначення точної його вартості, у тому числі шляхом проведення експертного дослідження, не виявлялося можливим. З огляду на це колегія суддів вважає доводи сторони захисту безпідставними, а висновки, які з цього приводу зроблені судом апеляційної інстанції, вмотивованими.  
Обґрунтовуючи свою позицію захисник в касаційній скарзі посилається на постанови суду касаційної інстанції (провадження № 51-6717км18, 51-6827км18, 51-4953км18), відповідно до яких судові рішення підлягали скасуванню з огляду на недотримання стороною обвинувачення вимог пункту 6 частини 2 статті 242 КПК, тобто, на думку скаржника, мало місце інакше застосування судами норм процесуального права, аніж у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_7 . 
Проте у вищезазначених провадженнях на розгляді у суді касаційної інстанції перебували кримінальні справи за обвинуваченням осіб у вчиненні таємного викрадення майна, тобто крадіжки, передбаченої статтею 185 КК (матеріальний склад злочину), в яких встановлення точної вартості об`єкту злочину є ключовим для вирішення питання щодо відмежування цього складу злочину від дрібного викрадення чужого майна, передбаченого статтею 51 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а відтак у цих випадках недотримання вимог пункту 6 частини 2 статті 242 КПК тягне за собою правові наслідки. 
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 25 листопада 2019 року (справа № 420/1667/18, провадження № 51-10433кмо18), згідно з яким обов`язкове залучення експерта для проведення експертизи необхідне за наявності двох підстав: по-перше, коли характер об`єктивних обставин, які мають значення для кримінального провадження, неможливо достовірно встановити без залучення особи, яка володіє науковими, технічними або іншими спеціальними знаннями (що є загальною підставою проведення експертизи в кримінальному провадженні, передбаченою частиною 1 статті 242 КПК у редакції Закону № 1261-VII); по-друге, коли мають місце обставини, передбачені частиною 2 цієї норми.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статті 419 КПК, а тому у задоволенні касаційної скарги захисника слід відмовити. Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені статтею 412 КПК, що перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, Судом не встановлено.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 18 березня 2019 року щодо ОСОБА_7 – без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 	ОСОБА_2 	ОСОБА_3