ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2958/20 Справа № 201/14092/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Доповідач - Макаров М. О.	

Категорія 27 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2019 року по справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця, -

В С Т А Н О В И Л А : 

У грудні 2018 року акціонерне товариство комерційний банк “ПриватБанк” звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 04 квітня 2006 року ОСОБА_2 звернулася до Банку з метою отримання банківських послуг, в зв`язку із чим підписала заяву, за якою отримала кредит в розмірі 13000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_2 померла. У зв`язку з неналежним виконанням взятих на себе зобов`язань з повернення кредиту виникла заборгованість, яка станом на дату її смерті становила 6594,42 грн., з яких: 4643,78 грн. - тіло кредиту, 1800,64 грн. - відсотки за користування кредитом, 150,00 грн. - пеня. Позивач зазначиє, що 03 жовтня 2016 року отримав відповідь від Першої Дніпровської державної нотаріальної контори в якій зазначено, що спадкоємцем померлої ОСОБА_3 є ОСОБА_1 .. 09 листопада 2018 року Банк направив спадкоємцю лист-претензію, але будь-яких дій щодо погашення виниклої заборгованості вчинено не було.
У зв`язку з викладеним, позивач просив суд стягнути з відповідача як спадкоємця позичальника заборгованість за кредитним договором у розмірі 6594,42 грн. та судові витрати у справі.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2019 року в задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності банком заявлених вимог та пропуску ним строку позовної давності.
В апеляційній скарзі акціонерне товариство комерційний банк “ПриватБанк” посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просило вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що з моменту підписання фізичною особою заяви між Банком та клієнтом був укладений договір в порядку ст. 634 ЦК України шляхом приєднання останнього до запропонованого Банком договору; відсутність підпису позичальника на Умовах та Правилах не свідчать про неознайомлення останнього з ними та відсутність заборгованості; апелянт зазначає, що розрахунок заборгованості у цілковитій відповідності відображає рух коштів за карткою. 
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).
Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2019 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду змінити, з наступних підстав.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» суд першої інстанції виходив з недоведеності банком заявлених вимог та пропуску ним строку позовної давності.
З вказаними висновками в повній мірі погодитись не можна, виходячи з наступного.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України).
Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Витягом з Умов та правил надання банківських послуг, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, умови кредитування.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Колегія суддів вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин ч. 1 ст. 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період – з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
Враховуючи факт отримання кредитних коштів та їх використання позичальником, - колегія суддів приходить до висновку, що Банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Однак, у даному випадку, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Так, в позовній заяві Банк посилається на те, що відповідно до Заяви № б/н від 04 квітня 2006 року ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 13000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позичальник підтвердив підписом у заяві свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір. Підписання вказаного договору є згодою ОСОБА_2 прийняти будь-який розмір кредитного ліміту, встановленого банком та повернути кредит і сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановленому кредитним договором. 
Разом з позовною заявою ПАТ КБ «ПриватБанк» надав розрахунки заборгованості за договором б/н від 04 квітня 2006 року.
Так, з одного із Розрахунків вбачається, що станом на 15 травня 2015 року розмір заборгованості відповідачки становив 0,00 грн. і вже на 26 травня 2015 року вказана заборгованість склала 223,11 грн..
За другим розрахунком Банк зазначає заборгованість станом на 28 листопада 2018 року в загальному розмірі 6594,42 грн..
Колегією суддів встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1  ОСОБА_2 померла, однак Банк продовжував нараховувати заборгованість та в розрахунку зазначає проплати померлою кредитної заборгованості, хоча на дату смерті позичальник не мав будь-якої заборгованості.
Дослідивши зібрані у справі докази окремо й в їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позовних вимог Банку з підстав їх недоведеності.
При цьому, колегія суддів вважає безпідставним застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин наслідки пропуску Банком строку позовної давності, так як застосування двох самостійних та взаємовиключних підстав для відмови в позові не допускається.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення підлягає зміні, шляхом виключення з мотивувальної частини рішення посилання на пропуск Банком строку позовної давності.
В іншій частині рішення підлягає залишенню без змін, як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” – задовольнити частково.         
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2019 року – змінити, шляхом виключення з мотивувальної частини рішення посилання на пропуск Банком строку позовної давності.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко